Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ne.
Obiski.
- Imaš vžigalnik? - Nehal sem kaditi.
- No, preberi. - Daj no, mama.
- Daj. - Nerodno mi je.
Kar naj ti bo.
Veš namreč, kje bi bil, če ne bi bilo tega gospoda?
- No, preberi in se sramuj. - Daj.
No?
"Veliko časa je minilo od dneva, ko si me rešil.
Od takrat vsak dan mislim nate.
Vsak kos kruha, ki ga pojem, vsak kozarec vode, ki ga popijem,
vsake sanje, ki jih sanjam, sem posvetil tebi.
Hvala za pogum.
Vsak dan in vsako minuto molim, da se zbudiš."
Nadaljuj.
"Do takrat bom cenil vsak trenutek v življenju.
Trudim se naučiti, da življenje pomeni imeti vse in vse dati.
Če sem dobil veliko, moram dati malo več.
Daj, zbudi se. Tudi ti zmoreš."
Krasno, bravo.
Si to ti napisal? Posnemite to in mu bomo občasno predvajali.
Torej...
- Praviš, da mu lahko pomaga? - Pravijo, da ga to lahko spodbudi.
- Posnemite ga. - Seveda, hvala.
Tudi meni je všeč.
- Vidiš? Všeč mu je. Pozdravi ga. - Tega nisi dolžan narediti.
- Adijo. - Pokonci se drži.
KLJUB TEMU
- Upajmo, da bo. - Seveda.
- Hvala. Nasvidenje. - Nasvidenje.
Madonca, počakajte me.
Dobro jutro.
- Kaj imaš? - MR.
Diagnostika je res zoprna.
Kaj počneš? Nima smisla.
Nobene koristi ni.
Spremenila me je v egocentrično osebo.
Mene, ki sem Prousta prevedla po svoji volji.
Zakaj? -Ker ne potrebujem suhega šampona.
Ne. Zakaj si ga prevedla, če te ni nihče prosil?
Te stvari počneš, ko si mlad.
To so bile njene sanje od otroštva.
Tako.
Čeprav sem v takem stanju, nisem še mrtva.
Ne maram, da me ljudje izkoriščajo. To mi sploh ni všeč.
To je vaja.
Lahko je, ko ti nekdo ne more reči, kako naj jih umiješ,
katera je prava barva,
koliko želiš spremeniti z novo frizuro. Zelo lahko.
Vse to rečeš frizerju?
Ne hodim k frizerju. Vedno se strižem sama.
Ne, ne. Poglej, kdo je prišel.
- Samo še svojo sestro potrebujem. - Dobro jutro. Kaj počnete?
Danes je kozmetični dan.
Zelo lepo, prijetno.
- Kako si? - Dobre volje kot vedno.
Tu te res razvajajo.
Ja. -To je muka, ne pa razvajanje.
Gospa, ste tudi vi v mladosti prevajali... -Lahko odideš, prosim?
- Zanimalo me je, ali... - Odidi.
Dobro. -Odidi!
Grem.
Ji barvaš lase? Lepo.
Greš na izlet?
- Kolikokrat ti moram še reči? - Enkrat je dovolj.
- Saj sem ti že rekel. - Enkrat uradno.
- Ne grem, uradno. - Lahko izvem, zakaj?
- Ne. - Moraš mi povedati.
Uradno ni treba uradnega pojasnila.
Ne maram enodnevnih izletov.
Če bo za en teden ali vikend, bom mogoče šel.
- Zveni kot alibi. - Ne, je pa motiv.
- Najdi boljšega. - Ni ga.
- Ne, ne, ne. - Pridi!
Zakaj morava sem?
Ta igra mi ni všeč.
Zakaj te to zabava?
Ne morem...
Nikoli se ne bom navadil.
Ne pozabimo na roke.
Vse je v ravnotežju.
Ravnotežje je vse.
Ravnotežje je vse. Ista stvar.
No, dajmo vse od sebe in se pripravimo.
Dajmo, saj zmoremo.
Stopite v vrsto.
Osredotočite se.
Pripravljeni?
Ne glejmo okrog.
Krog ni naš cilj.
Krog ni cilj. Dajmo!
Vemo, da je tu, a ga ne gledamo. Dajmo!
Ne skačemo v višino, pač pa v daljino.
Dajmo. Teci. Hitreje!
Bravo...
In...
Malo se spočijte, potem gremo nov krog.
- Kako si? - Dobro.
Gremo.
- Dobro. - Poskusi hitreje, prav?
Hej, ste me videli iti tu mimo?
Ne?
Si me videla?
Hej.
Pridi.
- Nemogoče. - Pa je.
Če potrebujejo sobo, je mogoče.
Zakaj moja? Zakaj ne dečkova ali tvoja?
Ti ni všeč malce zamenjati kraj?
- Ne, ni mi všeč. - Pa bi ti moralo biti.
Lahko se druživa in zabavava.
Od intenzivne naprej nisem še delil sobe.
- Nisi radoveden? - Radoveden? Zakaj?
Te zanima, zakaj so spraznili sobo?
Ne, zanima me, zakaj so spraznili mojo!
Kaj je ta hrup?
Nič, v mojo sobo so ga premestili. To je dojel kot deložacijo.
Čemu ta drama?
Ni drama, to je moja soba.
Ni tvoja.
- Čigava pa? - Od tistega, ki mu ni dobro.
Meni ni dobro.
Nikomur tu ni dobro.
Ampak to je moja soba.
Ima preteklost, ki sem jo vzljubil.
Ne moreš se navezati nanjo.
Vsi jo slej ko prej zapustijo.
Dobro...
Malce radovednosti.
Poglejmo...
Moram biti radoveden? Takole...
Tu bom čakal.
- Kaj je? - Jaz grem spat.
- Me veseli. Lahko noč. - Lahko noč.
Takole.
Lahko noč.
Iščeš koga?
Ne, ne.
Kaj torej gledaš?
To je bila moja soba in...
Zdaj je moja.
- Samo zanimalo me je... - Je soba tvoja last?
- Kaj? - Je soba tvoja last?
- Ne. - Torej se ne vmešavaj.
Saj se ne.
Ne? Gledaš noter. Kaj hočeš?
Kaj hočeš ti? Oprosti, predrzna si.
Vsi so isti. Ne morem verjeti. Še v bolnišnici so voaerji.
Komaj si prišla in že... -Neumne se delajo, vendar te opazujejo.
- Malce spoštovanja. - Kako vas ni sram?
Še zunaj se ne sramujejo, kaj šele tu.
Veš, če si miren, tu ni tako slabo.
To je nasvet. Če se sprostiš, ti je lahko dobro.
Niti sami sebi se ne gnusite.
Gnusimo? Zakaj?
Ne, sami sebi se ne gnusite.
Kdo je to vi? Kdo?
Ali pa sami sebi povzročate žalost.
Ta soba si ne zasluži takih ljudi.
Preteklost ima. Tu so se zgodile tudi lepe stvari.
Tega si ne zasluži.
Kmalu bom odšla, ne skrbi. Vrnila ti bom tvojo ljubo sobico.
Poglej ti njega.
Kot bi živel pod steklenim zvonom.
Na to se nikoli ne navadiš.
Ne gre za bolečino...
Tega se ne da razložiti.
Ne morem več, razumeš?
Torej...
Brez njega si ne predstavljam življenja.
Našla bom drugega.
Če ga na najdem, sem se odločila...
Da ga bom vzela v pasjem zavetišču.
Kajti psov ne kupujemo.
Ali ga najdeš ali pa greš ponj v zavetišče.
Je tako?
Vem, da se strinjaš.
Zato se imava rada.
Kajti psa bova vzela v pasjem zavetišču.
Dobro...
- Sinoči si prišel pozno. - Hej...
Ni zanima me, kdaj greš spat, in ne čakaj me.
- Ne pretiravaj, prosim. - Skupno življenje ima ceno, prijatelj.
Lepa je, kajne?
Davi sem se želel predstaviti, a ni bilo lahko.
Malce zadržana je in nekoliko zmedena.
- Ni ne prva ne zadnja. - Ti je uspelo govoriti z njo?
Ne. Jaz? Ne.
Ji moram izraziti dobrodošlico? Dovolj je že, da so me deložirali.
Mislim, da je govorila z nekom,
saj je rekla: "Si tudi ti voajer ali imaš druge perverznosti?"
Psa grem uspavat.
Sicer ga ne bi, ampak ga moram zaradi žene.
- Pravi, da hoče drugega. - Razumem jo.
Čakaj.
Daj.
Si neumen? Poškodoval si me, tepec.
- Oprosti. - Kaj oprosti!
Premočno je bilo, ne bi ti uspelo.
Uspelo kaj? Kaj hočeš?
- Hej, kaj hočeš ti? - Jaz?
- Ja, ti. Kaj hočeš? - Jaz?
- Ja, kaj hočeš? - Zgrabil si me, poškodoval.
Opravičil sem se. Drugič te bom kar pustil oditi, prav?
Oditi kam?
Ne vem. Kaj pa vem?
Ko nekdo umre,
pride nevihta in odnese ljudi, kot sva midva.
- Kot sva midva? Mogoče, kot si ti. - Ne, kot ti tudi, saj si kot jaz.
Davi je nekdo v rumenem hotel govoriti s tabo.
Rad daje informacije o tem, kako stvari tu delujejo.
Govori z njim, vse ti bo pojasnil.
Tu ste vsi nori.
Jaz nisem kot ti.
Kam me peljejo?
V operacijsko.
Nima smisla čakati spodaj.
Tako ali tako moraš čakati.
- Dober večer. - Dober večer.
Nič več spanja...
Nič več spanja.
- Nič več spanja. - Vse poznaš?
Koga?
Vse te.
Vedno se pozdravimo.
Ampak ves čas prihajajo novi ljudje.
- Taki kot jaz. - Točno.
Žal mi je zaradi sobe, ampak nisem je rezervirala.
Saj nisi kriva ti. Ti oprosti meni.
Nisem je izbrala v katalogu, to sem mislila.
Na intenzivni mi je bilo zelo dobro.
Res?
Ampak kakovost je tu veliko boljša.
Tako zelo, da če bo šla operacija po zlu,
boš morda še nocoj dobil sobo nazaj.
Ko bi jo vsaj.
Ampak zdaj si tu ti.
Uživaj v njej. Soba je odlična.
Ne glej tako, saj je polna...
- Veter je bil danes prijeten. - Prosim?
Veter je bil danes prijeten.
Kot bi hotel, da grem z njim.
Kdo?
Tip v rešilcu.
Ni hotel oditi sam.
Nihče ne želi oditi sam.
In danes boš uživala v sobi.
Hvala za nocoj.
Ni za kaj.
Poslušaj, mogoče nisi opazila, ampak okno je v kotu razbito.
Majhen delček, spodaj desno.
Vedno pride malce zraka.
Večer prej že veš, ali bo deževalo.
To je privilegij te sobe.
Prvi izveš, da sledi sprememba vremena.
Bom vsaj vedela, kaj obleči.
- Lahko noč. - Lahko noč.
Pripravljal sem se oditi.
Kaj?
Pripravljal sem se oditi.
Kako to misliš?
Skoraj bi odletel.
Ustrašil sem se.
- Kam? - K veterinarju s psom.
- S psom? - Nenadoma je močno zapihalo.
- Si se oklenil česa? - Ja, seveda.
Ampak nisem mislil, da bo tako močan.
Nisem se mu uspel upreti.
Ni se mi dalo upirati.
Nihče noče oditi sam.
Kaj?
Nič, nič.
Greva spat. Danes je bilo preveč vetra.
Lahko noč.
Lahko noč, sem rekel.
Ja.
Želim dve krili jadrnice,
da bom odletel čim dlje.
In kočo ob reki,
da bom v miru čistil perje.
Veliko posteljo,
eno takih, ki jih ne uporabljajo več.
Razbit gramofon,
ki deluje, ko sem žalosten.
Nočem meseca,
želim samo...
Stati ob strani in sanjati, ne razmišljati več o tebi.
Nočem meseca,
želim samo trenutek...
- Živjo. Kako si? - Živjo. Dobro.
Kdo pa je to?
Volonter nekega združenja.
Kakšnega združenja? Sam je, nobenega združenja ni.
Občasno pride zaradi glasbene terapije, ki včasih pomaga.
Ja, seveda. Poglej rezultat.
Se ga da utišati?
S smrtjo. Če umreš, bo odšel.
Šali se.
Če hočeš, ti ga predstavim. On lahko govori z ljudmi, kot smo mi.
Vem, da zveni noro, ampak on nas vidi in sliši.
Kako? -Kako?
To je v bistvu kazen.
Zanj, za naju, posebej zame.
Poseben človek je.
Nočem meseca...
Zelo občutljiv.
Izlet organizirajo...
Zdaj je manj zadržana, vendar vedno malce žalostna.
- Kaj? - Vedno malce žalostna.
Sem slišal.
- Adijo, hvala. - Adijo.
Kdaj se vrneš?
Videl bom, kako bo z delom, pa se bom odločil.
Ne morem verjeti, da nimaš svoje pesmi.
Vsi jih imajo.
- Nasvidenje. - Adijo.
Nisem rekel, da je nimam.
Zakaj jih ne zaigraš tudi nam?
- Se vidiva. - Adijo.
Če ti lahko dam nasvet, bi lahko dodal malce ritma.
- Mogoče boben. - Bom videl.
Bomo videli. Prej ko slej bo nekaj zaigral, ne?
Žal mi je, da ti moji aranžmaji niso všeč.
Ne oziraj se nanj.
To niso njegovi aranžmaji, pač pa aranžmaji klaviatur.
Si videl novo dekle?
Pel sem, nisem se utegnil predstaviti.
- Kako je? - Takoj so jo operirali.
Jaz pa sem izgubil sobo.
Se vidimo.
Kaj praviš?
- Hvala za vse. Adijo. - Adijo, hvala.
Ja, zdaj...
Kako veš, da so jo pravkar operirali?
Vam nisem povedal? Mislil sem, da sem.
Kakorkoli, vse je v redu. Še je tu.
Skakanje ni dovolj.
Skok je samo izstrelitev strele. Najprej je treba napeti lok.
Morate misliti točno na to. Na tisto prej.
Ko jo izstreliš, se odločiš preskočiti oviro.
Sama spodbuda te prisili na korak naprej.
To je vedno bistvo.
Samo to.
- Jasno? - Dober koncept.
Danes sem se veliko naučil. Hvala, trener.
Dajmo, otroci.
Skačimo! Skačite!
Hitro!
Tu je kot običajno.
Ni pomoči.
Ne morem gledati, kako propada sto let dela.
Sto let.
Ta stojnica ima zgodovino.
- Moj dedek jo je odprl leta 1924. - 1924?
Ja.
Ne morem se sprijazniti s tem.
Bil bi že čas. Sprijazniva se.
Ja? -Ja.
- Veš, kako dolgo sem tu? - Pa jaz? Daj.
Razvedri se. Razvedri se.
Seveda.
Kdo je to?
Še nekdo brez kogarkoli.
Kako lepo.
Ko pride moj trenutek, želim tudi tako vzdušje.
Domislita se česa.
Igrajta se duhove, naredita kakšno sabotažo.
Ampak eno noč želim preživeti sama.
Tako kot on.
Blagor njemu.
- Sta že ves dan tu? - Ja, na varnem.
Po tistem včeraj sem bolj previden.
Je kaj novega?
- Pojdiva v sobo. - Pridem takoj.
Zakaj?
Pridem za tabo, daj mi pet minut.
Zakaj? Jaz grem v sobo, ti pa počni, kar hočeš.
Dobro, dve minuti. Pridem.
- Ti ne greš? - Kam?
- Na izlet. - Ne, ne.
Daj, zabavno bo.
Bravo, kar dajte.
- Sturiale! - Tukaj.
Si to res ti in ne tvoja sestrična kot prejšnjič?
Ne, jaz sem.
Imate letake?
Ja. -Ja.
Odlično.
Poglej, kdo je prišel.
Odlično.
Roberto, izvoli.
Čas je.
Dame in gospodje, točni smo kot švicarska ura.
- Zaploskajmo si. - Bil je že čas.
Živjo. -Živjo.
Veš, kam gremo?
Ne. Ne.
Upam, da daleč.
Naprej!
Dajmo!
Ja, borijo se.
Krasno.
Daj!
Dajmo, naprej!
Tako!
Dajmo!
Sploh se ne pretvarjajo, da umirajo.
Kdo so ti ljudje?
Ne vem.
Izlet so organizirali nekdanji uslužbenci bolnišnice.
Tega nisem pričakovala.
V mojih časih, ko sem prišla jaz, je bilo to nepredstavljivo.
Kaj ste počeli?
Čakali.
Brez preveč norih idej.
Je bilo bolje?
Tu ni nikoli bolje, samo obstajaš.
Daj.
Mama? Ne, slaba zveza je.
Obdrži formacijo.
Odkar sem prišla, odlično spim. Posebej v svoji sobi.
- To ni tvoja soba. - Tvoja tudi ne.
- Kako spiš v hostlu? - Zelo slabo.
Res? Če bi kdaj pa kdaj hotel spati tu, si dobrodošel.
Hvala.
- Zelo prijazno od tebe. - Prijazna ženska sem.
Dobro. Lahko noč.
Odlična novica.
Ni krasno, da se je vrnila?
Mogoče dobiš sobo samo zase.
Nima smisla.
Prej ko slej jo vsi zapustijo.
To je čudež, doktor.
Zakaj ste vsi tako žalostni?
Ko se vrneš, je, kot da se ni nič zgodilo.
Ničesar se ne spomniš.
Hej, stari.
Počakaj me.
- Kaj je? Kaj se dogaja? - Kaj?
Zakaj ne greš proslavit z ostalimi?
Zakaj si živčen? -Nikoli nisem bil živčen človek. Nikoli.
Zdaj si malo.
Ja, sem. Zelo živčen.
- Kako je? - Kaj?
Biti prvič živčen.
Ne vem. To je prvič. Kaj hočeš?
Nisi živčen, pač pa zelo žalosten.
Kaj pa veš ti?
Kaj pa veš?
Vem, da so bil sinoči vsi razen vas zelo srečni.
Vi pa ste bili žalostni in še vedno ste.
Zdelo se je kot pogreb, ne pa kot nekaj čudovitega.
Nisem žalosten.
Ko se zgodi kaj takega, moraš biti srečen.
Morali bi zavidati in se veseliti, saj bi naslednji bil lahko ti.
Kaj pa imam jaz s tem?
Tu ne moreš ostati za vedno.
- Točno, na koncu umreš. - Ali pa se tako kot ona vrneš domov.
Zakaj ne bi bil vesel, ko nekomu uspe?
Ker je to isto kot smrt. Identično.
- Ni res. -Pa je. - Ni.
Če vse pozabiš, je isto.
- Isto. - Torej gre za to.
Prav. Ničesar se ne bo spomnila, kar ne zveni tako tragično.
Poleg tega, česa pa bi se moral spominjati?
Tebe.
Kaj?
Nočem te pozabiti. Ne morem.
Tu želim ostati s tabo.
Nočem umreti. Nočem iti gor.
Tu želim ostati.
- Ne, oprosti... - Ne, ne...
Je tvoj?
To ni nič v primerjavi s tem.
Ko utegnem...
Pridem sem in ga proučujem.
Da bi razumel,
kaj sem naredil, kaj se je zgodilo.
Za zdaj sem uspel rekonstruirati škodo na tej strani.
Analiziram.
Analiziram, tako kot žalost.
Kaj ti je?
Tvoja situacija se mi ne zdi tragična.
Samo majhen udarec.
En udarec, ampak...
Ni velik.
Pa si v enakem stanju kot jaz.
To je noro.
V jok sem jo spravil.
Vse, kar sem mogel, sem naredil narobe.
Ker govorim. Preveč govorim. Kaj govorim?
Ne razumem teh stvari, nikoli jih nisem.
Ne razumem.
Ne razumem, kaj se dogaja. Nič ne razumem.
Oh, kakšna zmeda.
Še sreča, da ne slišiš, kar govorim.
Še sreča, sicer bi se mi posmehovala.
Zdaj moram urediti stvari.
Moram ji pojasniti... Pojasnil ji bom.
Kaj ji bom pojasnil? Kaj naj ji rečem?
Poglej, koga sem pripeljala.
Kako naj to naredim?
Se spomniš Serene?
Tako dobro mi je bilo. Dobro nama je bilo, kajne?
Pozdravi teto.
Kakšen kaos, zaboga. Dovolj je tega kaosa.
Se želiš pogovoriti z njo? No, pa se pogovori.
Nočeš? Potem pa ne.
Ne govori več. Dovolj je.
Pokličiva očeta, povej mu, kako se ti zdi.
Hotel sem reči, da se je bilo lepo družiti.
Ampak to sem hotel reči sam brez glasbe in balonov.
Če ti kdaj pade kaj na pamet...
Če se boš česa spomnila...
Poišči me, mogoče bom še vedno v tem stanju.
Mogoče porušim vse rekorde.
Tudi tvojega.
Zakaj nihče ne pove, kako in zakaj je pristal tu?
Bi kavo?
Včasih kdo pove.
Ne sprašujem, samo zanima me, zakaj.
Seveda.
Name je z drugega nadstropja padel desetletnik.
Človek si lahko izmisli marsikaj.
Nisem si izmislil, zato sem tu.
- Ne verjamem ti. - Nihče mi ne verjame.
Vsi mislijo, da sem stal tam, da bi ga rešil.
Seveda. Nihče ne bi verjel, da si šel ravno takrat mimo.
Vem.
Jaz sem imela prometno nesrečo.
To je klasika.
Ja. Ti si veliko bolj zanimiv, priznam.
Zelo dobro sem videla pred sabo.
Nihče me ni oviral.
Nihče ni šel čez cesto, ne pes ne mačka ne ptica.
Golob? -Ne, nič.
Kdove, kolikokrat se v enaki situaciji ni nič zgodilo.
Takrat pa...
Preproste stvari...
So najnevarnejše, ker misliš, da veš.
Spat grem.
Se vidiva jutri?
Ja.
Mislim, da sem se zaljubil.
Tudi jaz mislim tako.
Kako je to mogoče?
Ne vem.
Kaj bom zdaj?
Kaj?
Odpeljali so ga.
Preselili ga bodo. Ampak, kam?
Ne vem. Ne poseben kraj za ljudi, kot sem jaz.
Kako to misliš?
Tiste brezupne primere.
- Vsi smo brezupni. - Pajade.
- Jaz sem v še hujšem stanju. - Ni res.
Mogoče pa.
Tu je.
Adijo. -Adijo.
Me je veselilo.
To ni nasvidenje, to je zbogom.
- Iti morava. - Kam?
- Nekam, pomembno je. - Danes želim imeti mir.
Zame je to zelo pomembno.
Prav. Greva.
Kaj je?
Počakaj trenutek.
Malce sem podcenil situacijo.
Ne.
Že dolgo nisem bil tu, pa sem malce živčen.
Za kaj gre?
Hotel sem te predstaviti očetu.
Brez obveznosti.
Vendar mi veliko pomeni, da ga spoznaš.
Ne vem, zakaj.
Ne vem.
Ničesar več se ne zaveda.
Že skoraj deset let vene.
Odkar sem pristal v bolnišnici, nisem bil tu.
Mislil sem si, on vene, jaz venem.
Tako je to.
Nima smisla.
Ha?
Kaj?
Si dobro?
Zakaj preprosto ne ostanem v bolnišnični postelji?
Zakaj si me pripeljal sem?
Vem, ne bi smel.
Oprosti.
Bili so v moji sobi in bili so zadovoljni.
Omenjali so napredek.
Okrevam.
Žal mi je, zelo mi je žal.
Kako naj te pustim tu?
Tu sem bil tudi brez tebe.
- Vendar ti ni bilo bolje. - Je.
Potem si prišla ti.
- Oprosti. - Ne opravičuj se.
Oprosti, imaš trenutek?
Ne. Delam, žal mi je.
Se me spomniš?
Najbrž vidiš veliko ljudi, pa se ti zdimo vsi isti. Razumem.
Vseh se spomnim, prav vseh.
Poslušaj...
Šele začelo je. Mislim, da mi ni ostalo veliko časa.
Ne vem, kaj hočeš, ampak ne morem ti pomagati.
Ne, ne potrebujem tega. Nekaj sem te hotel vprašati.
Ne vem, ali je mogoče in ali počneš to, a te bom vseeno vprašal.
Glede na to, da se spomniš vseh, se mogoče spomniš nje.
Upam, ker ni ostala dolgo.
Hitro je šla gor...
Ne vem, kje je, kako je in...
Želim, da ji nekdo reče, da sva se poznala, to je vse.
Najprej sva se sprla, potem pa...
Ne vem. Zgodilo se je nekaj neverjetnega.
Ne vem, kaj točno, je pa nekaj lepega.
Nekaj najlepšega, kar se mi je zgodilo, odkar sem tu.
In zdaj odhajam. Tako je življenje.
Ampak ona mora vedeti, da je bilo nekaj med nama.
- Mora vedeti. Samo to. - To ne gre tako.
Kako to misliš?
Ne deluje tako. Oprosti, ampak nič ne morem narediti.
Nihče ne more.
Gremo.
Si tu? Si tam zunaj? Midva sva tu notri.
- Rad bi se poslovil, prijatelj. - Ostani tam, ne bodi nor.
Ne skrbi, dobro smo opremljeni.
Samo za trenutek. Ne moreš oditi, ne da bi se poslovil.
Tu si.
Te držita? -Trdno.
Torej te puščam v dobrih rokah.
Greš na te lepi izlet brez mene?
To ni enodnevni izlet.
Pošlji mi razglednico, če je lepo tam.
Pogrešal te bom, prijatelj.
Ni rečeno.
Srečno pot.
Pazi nase.
Kmalu se vrnem.
Živjo.
- Živjo. Me veseli. - Enako.
Hvala, da si sprejela povabilo.
Sploh ne vem, zakaj sem tu.
Tudi jaz ne.
Želite naročiti?
Prišel je. Jaz bom kozarec vina.
- Lahko hišno? - Ja.
Jaz bom pivo, hvala.
Jaz sem naročila vino.
Ja, ona bo vino, jaz pa pivo, hvala.
Dobro. Pivo in vino. Takoj bo.
Hvala.
Kje naj začnem?
Vedno je najbolje od konca.
V SPOMIN NA ALBERTA MASTANDREO
MEDIATRANSLATIONS