Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jeg kom til Comala, fordi jeg hørte, min far boede her.
En mand ved navn Pedro Páramo.
Det fortalte min mor.
Jeg lovede hende at komme her.
Hun var døden nær, og jeg ville have lovet hende alt.
Før det havde hun sagt:
"Bed ham ikke om noget.
Kræv blot, hvad der er vores.
Han skal betale en høj pris for den måde, han har forsømt os på, min søn."
Jeg ville egentlig ikke holde mit løfte.
Men så begyndte jeg at drømme.
Min fantasi fik frit spil.
Og en verden begyndte at danne sig omkring det håb, som denne mand var,
min mors ægtemand.
Hvorfor skal du til Comala?
For at se min far.
Han vil holde en god fest for dig.
Han bliver glad for at se nogen.
Så…
Hvad er din far for en?
Jeg kender ham ikke.
Jeg ved, han hedder Pedro Páramo.
Det må du nok sige.
Kender du Pedro Páramo?
Hvem er han?
Omvandrende bitterhed.
- Her er varmt. - Ja.
Men det er ingenting.
Det bliver kun værre, når vi kommer til Comala.
Jeg siger bare,
at mange af dem, der dør der,
kommer tilbage fra helvede for at hente deres tæpper.
Jeg er også Pedro Páramos søn.
Er du sikker på, det er Comala?
Jeg er sikker.
Hvorfor ser byen så trist ud?
Det er hårde tider.
Den ser forladt ud.
Den ser ikke bare forladt ud.
Den ér forladt.
Ingen bor her.
Hvad med Pedro Páramo?
Pedro Páramo døde for mange år siden.
Hvor kan jeg finde overnatning?
Find doña Eduviges, hvis hun stadig er i live.
Sig, jeg har sendt dig.
Hvad hedder du?
Abundio…
Jeg ser disse ting med de samme øjne, som min mor.
Hun fortalte mig:
"Der vil du finde min by på sletten.
Fuld af træer og blade.
Der kan du bedre høre mig.
Jeg vil være tættere på dig."
Jeg ville gerne have sagt:
"Du tog fejl angående stedet.
Du sendte mig til en øde by
efter en, der ikke findes mere."
Undskyld mig.
Ved du, hvor doña Eduviges bor?
Derovre.
I det lyserøde hus med buerne.
Jeg er Eduviges Dyada.
Kom ind.
Denne vej.
Hvad er det her?
Tingeltangel.
Huset er fyldt med tingeltangel.
Dem, der rejste, valgte huset til opbevaring,
og ingen er vendt tilbage efter tingene.
Så du er hendes søn?
Hvis søn?
Doloritas' søn.
Ja, hvordan vidste du det?
Hun sagde, du ville komme.
At du kom i dag.
Hvem? Min mor?
Ja.
Hende.
Her er dit værelse.
Jeg holder det altid klar, hvis nogen kommer.
Her er intet sted at sove.
Tænk ikke på det.
Træthed er en god madras.
Det er ikke nemt at få alt klar i sidste øjeblik.
Og din mor har først lige fortalt det.
Min mor er død.
Derfor var stemmen så svag.
Nu forstår jeg.
Hvornår døde hun?
Det er syv dage siden.
Hun må have følt sig forladt.
Vi svor, at vi ville dø sammen.
At støtte hinanden på rejsen.
Så hun fik et forspring?
Men jeg skal nok indhente hende.
Jeg kender genvejene.
Man skal bare dø, når man selv gerne vil, og ikke, når han beslutter det.
Kom først og få en bid mad.
- En lille bid. - Ja.
Senere.
Hvad laver du så længe på toilettet?
Ingenting, mor.
Bliver du derinde, kommer en slange og bider dig.
Giv den mere snor, Susana.
- Nej! - Åh nej.
Jeg elsker stedet her med dig…
…men hader ham for alt andet.
Selv, at jeg blev født her.
Jeg skal nok komme på besøg.
Du kommer ikke tilbage.
Aldrig.
Jeg bad dig komme ud.
Jeg kommer, mor.
Jeg kommer.
Din far siger, at man ikke kan regne med dig.
At du er uduelig.
Burde du ikke arbejde?
Nej, Rogelio betaler mig ikke.
Du er der ikke for at tjene penge, men for at lære.
Indtil videre må du finde dig i det.
Lad de andre finde sig i det.
Jeg finder mig ikke i ting.
Du er en sær ung mand.
Jeg har på fornemmelsen, det vil gå dig skidt, Pedro Páramo.
Jeg troede, den kvinde var skør.
Senere troede jeg ikke på noget.
Jeg følte mig som i en fjern verden.
Og jeg lod mig rive med.
Ja.
Jeg var tæt på at blive din mor.
Fortalte hun aldrig det?
Nej.
Hun fortalte mig kun gode ting.
Jeg hørte om dig fra muldyrsføreren på vejen.
En ved navn Abundio.
Gode, gamle Abundio.
Engang gav jeg ham en skilling for hver rejsende, han sendte herhen.
Indtil han blev døv.
Manden hørte fint.
Lad os vende tilbage til din mor.
Da hun skulle giftes med Pedro Páramo,
sagde de, hun ikke måtte ligge med en mand den aften.
Den tid på måneden.
Så hun bad mig træde i hendes sted.
Gik du i seng med ham?
Jeg gjorde det med glæde.
Men festen havde udmattet ham, og han snorkede hele natten.
Du blev født året efter.
Men ikke af mig.
Selvom du var tæt på at være min.
Måske fortalte din mor det ikke… af skam.
Jeg har hendes portræt med.
Din mor hadede Pedro Páramo.
Han lavede ikke andet end at klage og kommandere.
Selvom hun var vant til det…
…hærdede det noget i hendes ydmyge øjne.
Så begyndte hun at sukke.
Endelig sendte Pedro Páramo hende til hendes søster.
Vi boede hos hende i Colima.
Mange måneder senere spurgte jeg Pedro Páramo om hende.
"Hvordan skal de overleve?"
Han sagde: "Lad Gud tage sig af dem."
"Lad Gud tage sig af dem."
Hvornår går du endelig til ro?
Vågn op.
Hvorfor græder du, mor?
Din far er død.
De har dræbt din far.
Og hvem har dræbt dig, mor?
Hvornår går du endelig til ro?
Hvad er der, doña Eduviges?
Det er Miguel Páramos hest.
Den galopperer langs vejen til Media Luna.
Bor nogen i Media Luna?
Nej, ingen bor der.
Jeg forstår ikke.
- Jeg hører ingen heste. - Gør du ikke?
Nej.
Det må være min sjette sans.
En gave fra Gud.
Eller måske en forbandelse.
- Hvem var Miguel Páramo? - Pedro Páramos søn.
Endnu en søn?
Den eneste, han anerkendte.
Han overnattede nogle gange hos mig.
Indtil han mødte en pige fra Contla.
Om natten tog han ud og snakkede med hende…
…og kom tilbage tidligt om morgenen.
En aften kom han ikke tilbage.
Hans hest kom forbi alligevel, og jeg hørte nogen banke på mit vindue.
Det var måske bare min fantasi.
Hvad skete der?
Slog hun op med dig?
Nej. Det er ikke det.
Jeg kunne bare ikke finde byen.
Hvad siger du, Miguel?
Der var tåge.
Eller røg.
Eller noget. Jeg ved bare, at Contla ikke findes.
Jeg kom for at fortælle dig det, fordi jeg ved, du forstår mig.
Hvis jeg sagde det til nogen i Comala, ville de kalde mig skør.
Som altid.
Nej.
Du er ikke skør, Miguel.
Du må være død.
Husk, hvordan folk sagde, den hest en dag ville dræbe dig.
Jeg hoppede over det stengærde, min far satte op,
for at undgå at skulle hele vejen rundt.
Og så var der kun røg.
Gå.
Gå, og hvil i fred, min ven.
Tak, fordi du kom og sagde farvel til mig.
Amen!
Lad os sige tak!
Fader, du skal velsigne ham!
Nej. Jeg vil ikke.
Han var et dårligt menneske, og han kommer ikke i himlen.
Gud vil blive fornærmet, hvis jeg går i forbøn.
Ved du, hvem der blev begravet i dag?
Ja, onkel.
Du er sikker på, det var ham, ikke?
Ikke helt, onkel.
Jeg så ikke ansigtet. Han tog mig om natten i mørket.
Hvordan vidste du, det var Miguel Páramo?
Det sagde han.
Han sagde sit navn. At jeg ikke skulle være bange.
Men du vidste, han var ansvarlig for din fars død, ikke?
Jo, onkel.
Hvad gjorde du for at stoppe ham?
Intet.
Han sagde, han kom for at undskylde.
Jeg tænkte på, hvad du havde lært mig.
At vi aldrig må hade nogen.
Så mærkede jeg ham oven på mig.
Han begyndte at gøre onde ting mod mig.
Jeg troede, jeg skulle dø.
Han synker nok ned i helvedes dyb nu.
For det har jeg bedt alle helgenerne om.
Det skal du ikke regne med.
Hvem ved, hvor mange der beder for ham lige nu?
Desuden gav jeg ham syndsforladelse.
Hvad siger du, onkel?
Lad os takke Gud, fordi han tog ham fra denne jord,
hvor han har gjort så meget skade.
Det er lige meget, hvis han nu er i himlen hos ham.
Undskyld mig, fader Rentería.
Hvordan kan jeg hjælpe?
Min søster er død.
Hvordan skete det?
Hun tog sit eget liv.
Hvad skal jeg gøre ved det, María?
Jeg kom for at bede dig om at frelse hende.
Men hun begik selvmord.
Hun handlede imod Guds vilje.
Hun svigtede i sin sidste time.
Så mange gode gerninger, der skulle frelse hende…
At de pludselig skal være spildte.
Nej, hun spildte dem ikke.
Hun blev kvalt i sit eget blod.
I stor smerte.
Og smerte…
Du fortalte engang noget om smerte, jeg ikke husker.
Måske med noget gregoriansk messen…
Men vi må bede om hjælp og sende bud efter præster.
Det koster penge.
Jeg har ingen penge.
Det ved du, fader.
Lad os lade tingene være, som de er.
Lad os stole på Gud.
Ja, fader.
Hil dig, Maria
Frels hendes sjæl
Fra skærsilden
Med din tilgivelse
Stearinlysets skær
Skænker evig fred
Har du hørt en død persons stønnen?
Nej.
Godt det samme, min dreng.
Doña Eduviges.
Doña Eduviges!
Kommer du ikke tilbage?
Lad mig tage hjem!
Lad mig gå!
Don Fulgor!
Nej!
Doña Eduviges, er det dig?
Jeg er ikke Eduviges.
Jeg hedder Damiana.
Jeg hørte, du var her,
og kom efter dig.
Damiana Cisneros?
Boede du i Media Luna?
Jeg bor der nu. Derfor tog det lidt tid at nå hertil.
Min mor fortalte om en Damiana, der passede mig.
Jeg har kendt dig, siden du åbnede øjnene, Juan Preciado.
Jeg går med dig. Jeg forstår intet af det her.
Der foregår meget mærkelige ting.
Jeg må fortælle dig…
…at for et øjeblik siden…
…i det rum…
…hørte jeg nogen jamre.
Som var de ved at dø.
Måske er det et ekko fanget derinde.
De hængte Toribio Aldrete derinde for længe siden.
De spærrede rummet af, indtil hans krop tørrede ind.
Jeg ved ikke, hvordan du kom ind.
Der er ingen nøgle til at åbne døren.
Ingen kan sige, du ikke er mand nok, don Fulgor.
Jeg ved, du kan gøre det.
Og ikke i kraft af magten bag dig, men helt på egen hånd.
Men du og jeg kan kun bruge dette papir til at tørre os bagi.
For det duer ikke til andet.
Og nu, hvor jeg ved, hvad det handler om, kan jeg ikke lade være med at grine.
Der står: "Toribio Aldrete har overskredet grænserne for sin ejendom
og har placeret hegnet på Media Lunas jord,
der er don Pedro Páramos ejendom."
Får det dig ikke også til at grine, don Fulgor?
Påstået "brugsret".
"Anklage om brugsret."
Din chef burde skamme sig over at være så uvidende.
Hør, Viges…
Må jeg bruge værelset ovenpå?
Naturligvis, don Fulgor.
Bliver dine mænd natten over?
Nej.
Kun én.
Tænk ikke på os. Bare gå i seng.
Efterlad os nøglen.
Sæt dig, Fulgor. Her kan vi tale i ro og mag.
Vil du ikke sidde?
- Jeg foretrækker at stå, Pedro. - Fint. Men kald mig "don Pedro".
- Hvordan går det? - Med hvad?
- Det ved du godt. Media Luna. - Skidt.
Der er intet tilbage. Vi har solgt de sidste husdyr.
Hør. Jeg vil ikke gå i detaljer, for du kender ikke engang stedet.
Jeg har aldrig set dig der.
Til dato skylder vi…
Hvem skylder vi? Skidt med hvor meget. Hvem skylder vi?
Vores største gæld er til familien Preciado.
Og så familien Fregoso og familien Guzmán.
Men der er intet tilbage at betale med.
Hvorfor ikke?
Fordi din familie har brugt det hele.
De lånte uden at betale noget tilbage.
Jeg sagde til din afdøde mor, må hun hvile i fred:
"Hvis I bliver ved, bruger I det hele."
Det var, hvad der så skete.
Selvom nogen måske kunne være interesseret i at betale godt for jorden.
- Nogen som dig? - Hvordan kan du tro det?
Jeg tror på hvad som helst, Fulgor.
Fint.
I morgen begynder vi at få styr på tingene.
Først familien Preciado.
- Skylder vi dem mest? - Ja.
Jeg har hørt, en af dem er flyttet til byen. Colima.
Så Lola… Doña Dolores, mener jeg, er blevet eneejer af Enmedio-ranchen.
Det er hende, vi skal betale.
I morgen beder du om Lolas hånd.
Hvorfor mig? Jeg er en gammel mand.
Nej. Du beder på mine vegne.
Hun har trods alt en vis charme.
Sig, at jeg er forelsket i hende. Gør det i morgen.
Okay.
Bed fader Rentería om at arrangere det.
- Hvor mange penge har vi? - Ingen.
Så må vi love at betale ham, når vi har pengene.
Vil du ikke sidde ned?
Jo, don Pedro.
Jeg må sige, jeg nyder at arbejde med dig.
Sig til Lola, jeg elsker hende.
- Det er vigtigt. - Ja.
Det er sandt, Sedano. Jeg elsker hende.
Det er hendes øjne.
Hendes øjne, selvfølgelig.
Undskyld, at jeg rødmer, don Fulgor.
Men jeg havde aldrig troet, at don Pedro ville bemærke mig.
Han kan ikke sove. Han tænker kun på dig.
Han kunne vælge hvem som helst.
Der er så mange smukke piger i Comala.
Hvad siger de, når de hører det?
Han er en reserveret mand.
Don Lucas Páramo, må han hvile i fred, sagde til ham, at du ikke var ham værdig.
Så af lydighed sagde han intet.
Nu, hvor hans forældre ikke er her mere, står intet i vejen for ham.
Lad os holde brylluppet i overmorgen.
Hvad siger du?
Det er meget hurtigt.
Værsgo.
Jeg har intet klar.
Jeg må bestille brudetøjet, skrive til min søster…
Nej.
Jeg kan ikke være klar før den 8. april.
Bed ham give mig et par dage.
Han vil gerne gøre det med det samme.
Tænk ikke på brudetøjet. Det skal vi nok klare.
Don Pedros afdøde mor ville ønske, du bar hendes kjole.
Det er en familietradition.
Men der er også et problem med datoen.
Et kvindeanliggende.
Jeg er så flov over at sige det, don Fulgor.
Det er min månecyklus. Jeg er så flov.
Og hvad så?
Ægteskab handler ikke om det.
- Det handler om kærlighed. - Don Fulgor, du forstår ikke.
Jo. Brylluppet er i overmorgen.
Glem ikke at sige til dommeren, at ejendommen bliver fælleseje.
Fælleseje.
- Ja, don Fulgor. - Undskyld mig.
Varm noget vand, Damiana.
Ja, frøken.
Jeg får den til at komme før. I aften.
Men den vil stadig vare de sædvanlige tre dage.
Tak, kære Gud, fordi du har givet mig don Pedro.
Selvom han vil hade mig senere.
Don Fulgor, er Media Luna til salg? Skal vi finde et andet arbejde?
Du ved ikke, hvad arbejde er. Men du skal nok lære. Bare rolig.
Så du bliver, don Fulgor?
Sagde du ikke, at Pedro var uduelig?
Det sagde min chef, don Lucas, altid.
At han ikke kunne regne med ham i sin alderdom.
"Min søn er uduelig," sagde han.
Fra nu af kalder alle ham "don Pedro".
Jeg spurgte hende, og hun er meget villig.
Præsten vil have 60 pesos for at droppe formaliteterne.
Jeg har sagt, vi nok skal betale.
Bad du ikke Dolores om et forskud?
Nej, chef.
Jeg turde ikke. Det er sandheden.
Fulgor, du er sådan en kylling.
Jeg ville ikke spolere hendes glæde.
I næste uge skal du besøge Aldrete.
Bed ham flytte sit hegn. Det står på Media Lunas jord.
Hans opmåling er korrekt. Det er jeg sikker på.
Sig, han begik en fejl og regnede forkert.
Riv hegnet ned, om nødvendigt.
Hvad med loven?
Hvilken lov, Fulgor?
Fra nu af laver vi loven.
Indgiv en klage mod Aldrete,
og anklag ham for "brugsret" eller sådan noget.
Sig, at Lucas Páramo er død. Han må aftale noget med mig.
- Ja, chef. Undskyld mig. - Gå bare.
Brugsret…
Ingen kan tale dårligt om dig, don Fulgor.
Men pokker tage din forpulede kælling af en chef!
Hvad vil I gøre?
Du skal hvile dig, mester.
Dagen er endnu ikke kommet, hvor tequila holder mig fra at gå selv.
Gå bare, Toribio.
"Brugsret".
Don Fulgor, ikke for noget, men jeg foretrækker at sove derhjemme.
Så min kone ikke bekymrer sig.
- Jeg vil ikke ulejlige dig. - Det er ingen ulejlighed.
Kom så.
Hvad vil I gøre?
Lad mig gå! Lad mig tage hjem!
Lad mig sige farvel til min kone!
Lad mig gå!
Vis nåde, don Fulgor!
Don Fulgor!
Nej!
Don Rubén, hvor dejligt, at du er her.
Tak, don Pedro.
- Tak. - Undskyld mig.
- Hvordan går det? - Fantastisk.
Undskyld mig.
Mine herrer.
Skål, don Pedro.
Drengene og jeg vil gerne ønske dig tillykke.
Tak, Fulgor.
Mine herrer.
Har du taget dig af Toribio Aldrete?
Det er klaret, chef.
Så er der kun familien Fregoso og et andet problem tilbage.
Hvilket problem?
At finde den, der dræbte min far.
Gem det til senere. Jeg har travlt med mit bryllup.
Lad os gå, gutter.
- Undskyld os, chef. - Gå bare...
Tillykke, don Pedro.
- Hr. advokat. - Tillykke.
Skal jeg tage din tallerken?
Smagte det godt, fader?
Dorotea.
Her.
Må Gud velsigne dig, Damiana.
Tag bagdøren, når du er færdig.
Undskyld mig.
Hvad er der?
Jeg er snart tilbage. Hvad sker der?
- Hvad? - Han er fuld. Han bemærker det ikke.
Hvad mener du, Lola?
Tror du, han ikke bemærker det?
Jeg er ældre og blegere end dig.
Det ser man ikke i mørket.
Nej, jeg kan ikke.
- Dolores, du må selv gøre det. - Det er min tid på måneden.
Kom nu, jeg skal nok gengælde tjenesten.
Træd i mit sted.
- Det er det, venner er til. - Nej!
Denne by er fuld af ekkoer.
Engang kunne jeg høre larm fra en fest gennem flere nætter.
Jeg kunne høre det helt i Media Luna.
Jeg kom for at se, hvad postyret var,
og jeg fandt det, vi ser her.
Gaderne var så tomme, som de er nu.
Jeg bliver ikke bange mere.
Der kommer en dag, hvor disse ekkoer dør ud.
Hvis de er ekkoer, må de komme fra en stemme.
Du vil høre dem.
Som kom de fra en revne eller fra under en sten.
Dette var Páramos hus.
Siden bedsteforældrene kom til Comala.
Men don Pedro levede det meste af sit liv i Media Luna.
Og jeg med ham.
Jeg blev hans overstuepige.
Fordi jeg kunne mane til respekt.
Jeg var den eneste, som ikke lukkede ham ind i sin seng.
Skal du til Media Luna?
Du kan hvile dig der.
Du kan ikke forestille dig, hvor mange sjæle strejfer rundt i gaderne.
Det er sjælene fra dem, der døde uden tilgivelse,
og dem, som stadig sørger.
Især dem, Pedro Páramo fik dræbt efter mordet på faren.
Var der så mange?
Ja.
Fortalte min mor dig, at jeg kom?
Nej.
Hvad blev der egentlig af din mor?
Hun døde.
Måske skulle du have vidst det.
Hvorfor skulle jeg det?
Jeg har ikke vidst noget i mange år.
Hvordan fandt du mig så?
Er du levende, Damiana?
Damiana?
Damiana Cisneros!
Damiana!
Her, Damiana.
Hvorfor sukker du, Doloritas?
Gid, jeg var en musvåge, så jeg kunne flyve til min søster.
Selvfølgelig, doña Doloritas.
Du skal hen til hende nu.
Vi tager tilbage.
Pak hendes kufferter.
Du må da hen til hende.
Min mor længtes efter Comala.
At vende tilbage.
Til det sted, hvor man ønsker at leve for evigt.
Er det ikke Filoteo Aréchiga?
Jo. Lad som ingenting.
- Følger han mon efter os? - Det håber jeg ikke.
Rygtet siger, han er den, der finder piger til don Pedro.
- Virkelig? - Kom her.
Undskyld mig.
Jeg kom bare forbi.
Don Pedro ville ikke dræbe mig.
Han ville vide, om jeg var til brylluppet, hvor hans far døde.
Han skiller sig af med alle gæsterne.
Men han ville bare skræmme mig!
Himlen er stor.
Hvad laver du her?
Er I ikke døde?
Han er fuld.
Han er bare bange.
Kom med ind.
Er du syg?
Jeg vil bare tilbage, hvor jeg kom fra.
Vent hellere til i morgen.
Alle vejene er svært tilgængelige.
Du kan fare vild.
I morgen viser jeg dig vej.
Hvem kan han være?
Hvordan kom han hertil?
Han må være faret vild.
Sov du lidt…
…og lad mig hvile.
Se på ham.
Se, hvordan han vrider sig.
Som en fordømt mand.
Han må have mange dødsfald på samvittigheden.
Det er appelsinblomstvand. Det vil lette din frygt.
Tænk ikke på mig.
Hvordan kommer jeg væk?
Hvorhen?
Hvor som helst.
Der er mange veje.
Hvor blev din mand af?
Han er ikke min mand.
Han er min bror.
Han vil ikke tro det.
Men finder du mig ikke skræmmende?
Kom nærmere.
Se på mit ansigt.
Hvad skal jeg se?
Ser du ikke min synd?
Ser du ikke mærkerne, som udslæt?
Og det er kun på ydersiden.
Indeni er jeg et hav af mudder.
Hvis det er okay…
…vil jeg gerne sove lidt.
Han kommer ikke tilbage.
Undskyld mig.
Jeg kunne se det i hans øjne.
Han ventede på, at nogen kom, så han kunne gå.
Nu skal du tage dig af mig.
Hvad?
Vil du ikke det?
Kom og sov hos mig.
Jeg er okay her.
Kom hellere op i sengen.
Miderne æder dig levende dernede.
Pedro Páramo skånede ingen.
Det er utilgiveligt.
Og hvad med voldtægterne?
Vi var også bange for ham.
Vi må vente på, at han dør.
Du får ikke noget herfra.
Bed for os, Juan Preciado.
Bed til Gud for mig, Juan Preciado.
Juan Preciado!
Forventer du, jeg skal tro, du døde af kvælning, Juan Preciado?
Jeg fandt dig helt anspændt.
Som en, der var død af skræk.
Det er sandt, Dorotea.
Det var mumlen, der dræbte mig.
Frygten tog til,
og så stivnede min sjæl.
Hører du?
Det regner derude.
Kan du ikke høre regnen falde?
Det lyder, som om nogen går oven på os.
Prøv at tænke behagelige tanker.
Vi skal ligge begravet her i lang tid.
Fald, regn, fald.
Fald, indtil du ikke kan mere.
Hvor kommer du fra på denne tid af dagen?
Jeg var ude at malke.
Hvem malkede du?
Ved du ikke det?
Det må være Dorotea, la Cuarraca.
Kun hun kan lide små drenge.
Din idiot, Fulgor.
Margarita.
Hvor har du været, Miguel?
Her og der. På besøg hos mødre.
Hør.
Kender du Dorotea? "La Cuarraca".
Vil du se hende, så er hun udenfor.
Hun kommer her tidligt til morgenmad.
Hun er fattig og lever af almisser.
Forbandede gamle mand.
Dorotea!
Kom her. Jeg har et forslag til dig.
Kom så med de æg.
Fra nu af skal du fodre den kvinde med det samme som mig.
Uanset hvad.
Fulgor!
- Undskyld mig, chef. - Hvordan går det?
Vi drev kvæget fra Enmedio-ranchen forbi Fregosos gamle sted.
Derfra drev vi det til Vilmayo-bakkerne.
Okay.
Hvad er problemet så?
Nogen kom her til morgen og anklagede din søn Miguel for drab.
Lad, som om det var mig.
Giv mig skylden for alt, han gør.
Miguel vil give dig en masse hovedpine.
Han kan lide ballade.
Lad ham være. Han er bare en dreng.
Hvor gammel er han nu?
Han må være 17. Ikke, Fulgor?
Det tror jeg.
Men han er så voldelig og lever så hurtigt.
Det er, som om han er i et kapløb med tiden.
Han ender med at tabe. Vent og se.
Han er stadig et barn.
Javel, chef.
Men kvinden, der kom og sagde, at din søn dræbte hendes mand,
var utrøstelig.
Hvem var det?
En, jeg ikke kender.
Bare rolig, Fulgor. Den slags mennesker betyder intet.
Tag det roligt. Vi gør ingenting.
Okay.
Undskyld mig, chef.
Min mor plejede at fortælle om de grønne sletter og skyerne.
Men hun kom ikke tilbage for at dø her.
Selv for det sendte hun mig i sit sted.
Det er mærkeligt, Dorotea.
Jeg fik aldrig set himlen.
Jeg mistede al interesse for himlen,
da fader Rentería forsikrede mig, jeg aldrig ville kende Guds herlighed.
På grund af mine synder.
Men det skulle han ikke have fortalt mig.
Når de smækker døren i fjæset på en,
og ens eneste vej fører til helvede, er det bedre aldrig at være blevet født.
Doña Susana og hendes far har vist forladt Mascota.
Hvor tog de hen?
Jeg gennemsøgte hele bjergkæden.
Folk siger, de tog den ene og anden vej.
Jeg kan ikke finde dem.
Spar ikke på noget. Find dem. De er som sunket i jorden.
Javel.
Ikke sådan. Hovedet først.
Hvad har de gjort?
Ingen har gjort noget.
- Han mødte døden helt alene. - Hans hest dræbte ham, don Pedro.
Jeg begynder at betale prisen.
Hellere få det tidligt overstået.
Når I får tid, så gør en ende på hestens lidelser.
Javel, don Pedro.
Don Pedro, fader Rentería vil gerne se dig.
Nu?
Bed ham komme ind.
Kom indenfor, fader.
Undskyld forstyrrelsen.
Jeg har fået at vide, at hans mor døde under fødslen, og at han er din.
Her er han.
Behold du ham, fader.
Gør ham til præst.
Ikke med det blod i ham. Det ansvar vil jeg ikke have.
Mener du, jeg har ondt blod?
Det gør jeg, don Pedro.
Jeg vil modbevise dig.
Efterlad ham her. Jeg har folk til at passe ham.
Det tænkte jeg nok. Hos dig vil han i det mindste ikke sulte.
Damiana!
Tag dig af den der.
Det er min søn.
Skål for den afdøde mor og dig.
Og for ham?
Også for ham. Hvorfor ikke?
Her.
Herre, skænk ham evig hvile.
Og lad dit evige lys skinne over ham.
Vis nåde for din tjener, Herre.
- Vis nåde for hans sjæl. - Amen.
Jeg ved, du hadede ham, fader.
Det gjorde du ret i.
Mordet på din bror.
Det med din niece Ana.
Men glem det nu.
Tænk over det, og tilgiv ham, som Gud måske har tilgivet ham.
Se det som en donation til kirken.
Kun du ved, om dette er prisen.
Spørger du mig, Herre, så send ham i helvede.
- Hil den reneste Maria. - Undfanget ved Helligånden.
Bekend dine synder.
Jeg tilstår, at jeg gik i seng med Pedro Páramo.
- Hvad ellers? - Jeg skal føde hans barn.
Jeg gav min datter til Pedro Páramo.
Må det onde, du har gjort, tjene til…
Barmhjertige Fader.
Hil den reneste Maria.
Undfanget ved Helligånden.
Drikker du dig fuld nu?
Nu, hvor jeg ikke kan forvolde ham skade…
…kan jeg fortælle,
at det var mig, der skaffede alle de piger
til den afdøde Miguelito Páramo.
Førte du dem til ham?
Nogle gange.
Andre gange satte jeg det bare i stand.
Eller fortalte, hvornår de var alene, så han kunne overraske dem.
Fader…
Fader, skal du ikke give mig en bod?
Hvad skal jeg gøre med dig, Dorotea?
Vær din egen dommer. Se, om du kan tilgive dig selv.
Det kan jeg ikke, fader.
Men du kan.
Hvor mange gange er du kommet her
for at bede mig sende dig i himlen, når du dør?
Du vil se, om du kan finde din søn der, ikke sandt, Dorotea?
Nuvel…
Du kan ikke komme i himlen mere.
Men må Gud tilgive dig.
Hendes øjenvipper, nu stille.
Hendes hjerte, nu stille.
Var det dig, der sagde alt det, Dorotea?
Skræmmer de dig stadig?
Her er der ikke andet end en død ting.
Jeg hørte nogen snakke.
En kvindestemme.
Jeg troede, det var dig.
Det må være kvinden, der taler til sig selv.
Hende i den store grav.
Doña Susanita.
Hun er begravet her ved siden af os.
Der sker det med gamle lig,
når fugten rammer dem, at de begynder at røre på sig.
Og de vågner.
Og hvem er hun?
Pedro Páramos sidste kone.
De siger, hun var sindssyg.
Hvad taler hun om?
Hun stønner bare.
Måske pinte han hende.
Tro ikke på det.
Han elskede hende.
Han elskede hende højere end nogen anden kvinde.
Nej. Du tabte.
Nu husker jeg, at hendes mor døde af tuberkulose.
Derefter forsvandt hun og hendes far.
Da de førte hende til Pedro Páramo mange år senere,
havde hun allerede lidt meget.
Han elskede hende så højt, at han brugte resten af sine år
foroverbøjet i en equipal-stol,
kiggende ned ad den vej, der førte hende til kirkegården.
Der går ikke længe.
Ikke længe.
Undskyld mig.
Her er tallene, du bad om, don Pedro.
Jøsses.
Ved du, hvem der er tilbage?
Bartolomé San Juan.
Hvorfor det?
Det vil jeg gerne vide.
Han gik direkte til dit gamle hus,
som om du allerede havde lejet ham det.
Sådan opførte han sig.
Jeg ordner det i morgen, don Pedro.
Kom de begge?
Ja.
Ham og hans kone.
- Hvordan vidste du det? - Det var ikke hans datter?
Altså… Hans behandling af hende taget i betragtning var det nok hans kone.
Det er Susana.
Jeg er sikker, Fulgor.
Vi fandt dem ved de forladte La Andrómeda-miner.
De er nok drevet hertil af rygter om folk, der griber til våben.
Måske.
Folk siger, situationen er alvorlig.
Han ville nok have hende med til et sted med liv.
Gå i seng, Fulgor.
Tak, chef.
Byen smager af ulykke.
Vi finder ingen frelse her.
Jeg kan mærke det.
Jeg havde ikke forestillet mig, at han ville give os noget gratis.
Men ved du, hvad Pedro Páramo bad mig om?
Alt, han ønskede fra mig,
var dig.
Fordi du er det bedste, jeg har skabt.
Han siger, I legede sammen som børn.
At I svømmede sammen i floden.
Havde jeg vidst det, havde jeg pisket dig ihjel.
Det tror jeg gerne.
Er du villig til at gå i seng med ham?
- Ja, Bartolomé. - Kald mig ikke Bartolomé!
Jeg er din far.
Jeg har fortalt ham, du er enke.
Og at du stadig lever for din mand.
Sådan opfører du dig i hvert fald.
Jeg har prøvet at afskrække ham.
Men han skuler, når jeg taler med ham.
Han er ren ondskab.
Det er Pedro Páramo.
Og hvem er jeg?
Du er min datter.
Min.
Bartolomé San Juans datter.
Hvad har vi gjort?
Hvorfor er vores sjæle så rådne?
Det passer ikke.
- Det passer ikke. - Hvad passer ikke?
Er du skør?
Ja, Bartolomé.
Vidste du ikke det?
Vidste du, Fulgor, at hun er verdens smukkeste kvinde?
Jeg troede, jeg havde mistet hende for altid.
Jeg vil ikke miste hende igen.
- Forstår du, Fulgor? - Det gør jeg.
Sig til hendes far, at vi sørger for ham i minerne.
Det er lettere at få den gamle til at forsvinde der, ikke?
Måske.
Det skal det være.
Hun skal være forældreløs.
Og så må vi støtte dem i nød.
Og hvad, hvis hun finder ud af det, chef?
Fra hvem?
Hvem af os to ville sige det?
Sikkert ingen af os.
Der er ingen tvivl.
Det hele skal nok gå.
Send ham i arbejde der,
men han får ikke sin datter med.
Hun bliver her.
Sig det, Fulgor.
Endnu engang kan jeg lide din håndtering, chef.
Du bringer den ungdommelige ånd tilbage.
Rolig.
Velkommen, frue.
Kom indenfor.
Denne vej.
Susana.
Jeg er Pedro Páramo.
Pedro.
Frue, jeg følger dig.
Er det dig, Bartolomé?
Hvad har vi gjort?
Hvad er der galt, Damiana?
Hvorfor skreg du?
Nej.
Jeg skreg ikke.
Du må have drømt det.
Jeg siger jo, jeg aldrig drømmer. Aldrig.
Jeg er i søvnunderskud.
Du lukkede ikke katten ud i aftes, så jeg har ikke sovet.
Katten sov mellem mine ben.
Den var drivvåd, så jeg fik ondt af den.
Den har rullet rundt hele natten.
Den er sød, men jeg vil ikke have den her, når jeg sover.
Jeg er ked af det, Susana.
Din far er død.
Forleden nat.
De kom i dag og fortalte, at der ikke var noget at gøre.
De har begravet ham.
Der var for langt til at bringe ham hertil.
Du er helt alene nu.
Så var det ham.
Du kom for at sige farvel.
Fortæl, hvad du ser, Susana.
Jeg kan ikke se noget, far.
Jeg firer dig længere ned. Sig, når du rammer bunden.
Prøv at finde noget.
Penge!
Runde guldstykker.
Kig, Susana.
Susana!
Led efter mere, Susana!
Penge!
Er det dig, far?
Jeg kom for at trøste dig.
Dit hjerte er ved at dø.
Lad ikke dit hjerte dø ud.
Gå din vej, far.
Og kom ikke tilbage.
Hvorfor besøger du mig, hvis du er død?
Åbn den. Der.
Send vandet den vej.
Grav dybere.
Den vej.
Jeg kender ham.
Han er Media Lunas gårdbestyrer.
Kan jeg hjælpe jer?
Arbejder du for Pedro Páramo?
Ja.
Fortæl ham, at vi er revolutionære. Vi er kommet for at tage hans jord.
- Okay. - Skynd dig!
Sig til ham, at vi ses der.
Hurtigere!
Løb hurtigere, mand!
Løb hurtigere!
De var ligeglade med mig.
Men stakkels don Fulgor døde, mens han løb.
Fortæl dem, jeg er her, hvis der er noget.
De burde komme til mig. Hvad er de for nogle revolutionære?
Jeg ved det ikke. Det kaldte de sig selv.
Tag først forbi La Consagración. Du kender Tilcuate, ham med ét øje?
- Sig, at jeg har brug for ham. - Ja, chef.
Mine herrer. Hvad mere kan jeg gøre for jer?
Som du kan se, har vi grebet til våben.
Og?
Det er alt. Synes du ikke, det er nok?
Hvorfor gjorde I det?
Fordi andre også har gjort det. Har du ikke hørt det?
Afvent vores instruktioner, så skal vi nok forklare årsagen.
Jeg kender årsagen.
Jeg kan forklare den.
Vi har gjort oprør mod regeringen og din slags,
fordi vi er trætte af jer.
Fordi regeringen er nogle skurke,
og fordi din slags ikke er andet end afskyelige tyveknægte.
Om regeringen siger vi intet.
Dem sender vi vores budskab med kugler.
Hvor meget skal revolutionen bruge?
Måske kan jeg hjælpe.
Herren her taler fornuft, Perseverancio.
Vi har brug for en rig ven til at hjælpe os.
Og hvem bedre end denne herre?
Casildo! Hvor meget skal vi bruge?
Ham her ville ikke engang give vand til Frelseren.
Lad os udnytte, at vi er her,
og tage alt, selv majsen i hans kæft.
Tag det roligt, Perseverancio.
Lad os nå til enighed.
Tal, Casildo.
Jeg vil sige omkring 20.000 pesos. Det ville være en god start.
Eller måske mener herren, det er for lidt,
eftersom han er så opsat på at hjælpe?
Lad os sige 50.000.
Er vi enige?
I får 100.000 pesos.
Hvor mange mænd har I?
Trehundrede.
Okay. Jeg låner jer yderligere 300 mænd til at styrke jeres kontingent.
I får mandskab og penge, inden ugen er omme.
Pengene er en gave, men mændene er kun til låns.
Hvorfor ikke?
Så ses vi om otte dage, mine herrer.
Det var en fornøjelse.
Hvem tror du, der bestemmer?
Ham med den store mave, der sad i midten og aldrig kiggede op.
Det er nok ham.
Nej, Damasio.
Du er deres chef.
- Eller vil du ikke være med i oprøret? - Jeg er klar.
Jeg elsker en god slåskamp.
Du ved, hvad det her er, så du behøver ikke mit råd.
Saml 300 trofaste mænd, og slut dig til oprørerne.
Du finder ud af resten selv.
Hvad med pengene?
Skal jeg levere dem?
Du får ti pesos per mand.
Det er nok til de vigtigste udgifter.
Fortæl, at jeg passer på resten for dem.
Rejs ikke for langt væk fra min jord, så andre kan se, den er beskyttet.
Kom til mig, når du har nyt.
- Javel. Vi ses, chef. - Kom afsted.
Nu er det hende, der taler, Juan Preciado.
Hvad siger hun?
Hun siger, at hun mistede sig selv i ham,
når hun følte sit kød åbne sig.
Men at hans død sårede hende endnu mere.
Det siger hun.
Hvem taler hun om?
Sikkert en, der døde før hende.
Margarita.
Luk op, Margarita.
Du er bare et lille stykke kød.
Det er sandet.
Svøm med mig.
Så meget skum…
Hvornår slutter det?
Intet kan holde så længe.
Alle minder, uanset hvor intense, falmer til sidst.
Måske er det ikke et minde.
I tredive år…
…har jeg ventet på at få det hele.
Ikke bare noget, men alt, hvad man kan få.
Således…
…at der ikke var mere at begære.
Undtagen dig.
Mit begær efter dig.
Da jeg hørte, du kom tilbage…
…ville jeg omfavne dig…
…for at pakke dig ind i glæde.
Og jeg græd, Susana.
Da jeg hørte, du kom tilbage.
Frue.
Natten er fuld af synd, ikke?
Jo, Susana.
Og hvad er livet, hvis ikke synd?
Hører du ikke?
Hører du ikke jorden kværne?
Nej, Susana.
Jeg kan intet høre.
Jeg er ikke så heldig som dig.
Du ville blive overrasket over de ting, jeg kan høre.
Tror du på helvede, Damiana?
Ja, Susana.
Og på himlen.
Jeg tror kun på helvede.
- Hvordan har fruen det? - Dårligt. Meget dårligt.
Susana?
Jeg så doña Susanita dø.
Hvad siger du, Dorotea?
Det, jeg lige sagde.
Jeg husker, at lyset i det vindue gik ud
efter at have været tændt i tre år.
Nat efter nat.
Godt. Hvad venter du så på?
Min mund er fyldt med jord.
Ja, fader.
Sig ikke: "Ja, fader."
Gentag, hvad jeg siger.
Hvad vil du sige til mig?
At jeg skal bekende synder igen?
Nej, Susana. Jeg er kun kommet for at tale med dig.
For at forberede dig på at dø.
Skal jeg dø?
Ja, mit barn.
Hvorfor lader du mig så ikke være?
Jeg vil hvile mig.
Jeg skal nok lade dig være, Susana.
Mens du gentager de ord, jeg siger,
vil du falde i søvn.
Og ingen vil vække dig igen.
Okay, fader.
Jeg gør, som du beder om.
Min mund er fyldt med jord.
Jeg sluger skummende spyt.
Jeg tygger på klumper af jord, hvori det kribler af orme.
Min mund vrider sig i grimasser, gennemboret af tænder.
Gelatinen i mine øjne smelter.
Mit hår brænder i en enkelt flamme.
Han holdt mig i sine arme.
Han elskede mig.
Der er mere.
Synet af Gud.
Det sidste flygtige billede for dem, der er dømt til evig lidelse.
Det blide lys fra hans uendelige himmel.
Kerubernes jubel.
Guds varme blik.
Og ikke nok med det…
Det hele smelter sammen med en dyb jordisk sorg.
Marven i vores knogler bryder ud i flammer.
Blodet i vores årer bliver til strenge af ild.
Så vi trækker os i en utrolig smerte…
…som aldrig forsvinder…
Altid holdt i gang af Herrens vrede.
Du stilles foran Gud.
Og hans dom over syndere er umenneskelig.
Gå nu, fader.
Tænk ikke på mig.
Jeg har fundet fred.
Og jeg er meget træt.
Damiana.
Gå ud og græd et andet sted.
Dødsklokkerne ringede meget længere, end de burde.
DEN UPLETTEDE UNDFANGELSE
Folk begyndte at ankomme fra hele landet,
draget af klokkerne.
Og lidt efter lidt blev det til en stor fest.
Comala vrimlede med folk, fejring og tumult.
Halløj! Hun er i luften!
Fantastisk!
Af vejen!
Klokkerne holdt op med at ringe.
Men festen fortsatte.
Ingen kunne få dem til at forstå,
at dette var en sorgens tid.
Brand!
Stå ikke bare der, don Pedro.
Sæt dig ned.
Jeg vil lægge armene over kors,
og Comala vil dø af sult.
Chef.
Fader Rentería har grebet til våben.
Hvorfor?
Fordi den revolutionære regering har suspenderet gudstjenesterne.
Var du ikke med Villa?
Eller var det Obregón?
Der er sluttet fred, don Pedro.
Vi er alene.
Hvad gør vi?
Slutter vi os til ham eller slås?
Der er ingen tvivl.
Tag regeringens parti.
Men vi er ikke soldater.
De ser os som oprørere.
Så gør, hvad du vil.
Jeg slutter mig til præsten.
Jeg kan lide hans måde at råbe på. Og frelsen er garanteret.
Nå, chef.
Vi ses.
- Lad os køre. - Vi kører.
Efter Pedro Páramo smed folkene ud og satte sig i sin equipal-stol…
…blev jorden en ødemark i ruiner.
Byen begyndte at tømmes.
Overalt sygnede folk hen.
Og Comala blev fyldt med afskeder.
Jeg blev, da jeg ikke kunne gøre andet.
Men med folkene forsvandt også de almisser, jeg levede af.
Og jeg begyndte at sulte ihjel.
Da vi fandt dig,
var mine knogler opsatte på at finde hvile.
Hvad med din sjæl?
Hvor mon den tog hen?
Den tiggede mig om at rejse mig og fortsætte mit liv.
Som håbede den stadig på et mirakel, der kunne rense mig for synder.
Jeg prøvede ikke engang.
Jeg åbnede munden for at slippe den ud.
Og så forlod den mig.
Jeg mærkede, da tråden af blod,
der bandt den til hjertet, faldt i mine hænder.
Jeg troede, ingen ville se mig.
Jeg er typen, der holder mig af vejen.
Jeg optog ikke engang plads i jorden.
De begravede mig i din grav,
hvor jeg passede så fint i din favns tomrum.
Det går først op for mig nu, at jeg skulle have holdt om dig.
Hvad med Pedro Páramo?
Årene gik, og han var der altid, som et fugleskræmsel.
Han havde glemt søvn og tid.
Fordi han var bange for nætterne, som fyldte mørket med spøgelser.
At blive spærret inde med sine spøgelser.
Det var det, han frygtede.
Damiana!
Hør, hvad ham manden vil.
Giv mig penge til at begrave min kone.
Herre, fri os fra ondskabens snarer.
Hvad sagde du?
Jeg er kommet for at få hjælp til at begrave min kone.
Jeg solgte endda mine æsler for at betale lægen, men…
Bare gå.
Det var omsonst.
Hun ligger der.
Alene.
I den fugtige hede.
Hjælp!
Hjælp os!
Giv mig noget.
Giv mig noget!
Er du okay, chef?
Kom så.
Det er mig.
Skal jeg komme med din frokost?
Jeg kommer.
Jeg kommer nu.
SLUT
BASERET PÅ ROMANEN AF JUAN RULFO
Tekster af: Jesper Sodemann