Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Azért jöttem Comalába, mert állítólag itt él az apám.
Egy Pedro Páramo nevű férfi.
Anyám mondta.
Megígértem neki, hogy eljövök.
Közel volt a halála, és bármit megígértem volna neki.
Előtte azt mondta:
„Ne kérj tőle semmit!
Követeld, ami jár nekünk!
Amiért elhanyagolt minket, fiam,
fizessen csak bőkezűen!”
Nem terveztem betartani az ígéretem.
Aztán álmodozni kezdtem,
szabadjára engedtem a képzeletemet.
Egy világ jött létre a remény körül, amit az a férfi jelentett,
az anyám férje.
Ha szabad érdeklődnöm, miért megy Comalába?
Az apámat látogatom meg.
Igazi örömünnepélyt csap majd.
Kedvére lesz a látogatás.
És…
milyen ember az apja?
Nem ismerem őt.
Csak a nevét tudom: Pedro Páramo.
A mindenit!
Ismeri Pedro Páramót?
Ki ő?
A két lábon járó gyűlölet.
- Meleg van itt. - Igen.
Ez még semmi.
Comalában fogja csak igazán érezni.
Csak mondom,
sokan azok közül, akik itt halnak meg,
visszajönnek a pokolból egy takaróért.
Én is Pedro Páramo fia vagyok.
Biztos, hogy az ott Comala?
Igen, uram.
Miért ilyen lehangoló?
Ilyen idők járnak, uram.
Elhagyatottnak tűnik.
Nem csak tűnik.
Az is.
Senki sem él itt.
És Pedro Páramo?
Pedro Páramo sok éve meghalt már.
Hol találok szállást?
Keresse doña Eduvigest, ha még él egyáltalán!
Mondja meg, hogy én küldtem!
Hogy hívják?
Abundio…
Úgy képzeltem el a dolgokat, ahogy anyám látta őket.
Azt mondta:
„Ott lesz majd a városom,
ami egy síkságra épült.
Mindenhol fák és növények vannak.
Ott majd jobban hallhatsz engem.
Közelebb leszek hozzád.”
Szívesen megmondtam volna neki:
„Tévedtél a helyet illetően.
Egy elhagyatott városba küldtél
egy már nem létező személy után.”
Elnézést!
Tudja, hol lakik doña Eduviges?
Arra.
A rózsaszín, boltíves házban.
Eduviges Dyada vagyok.
Jöjjön be!
Erre!
Mik ezek?
Kacatok.
Tele van velük a ház.
Akik elmentek, úgy döntöttek, itt tárolják őket,
és még senki nem jött értük.
Szóval maga a fia?
Kinek a fia?
Doloritasé.
Igen, de honnan tudta?
Mondta, hogy el fog jönni.
Hogy ma fog érkezni.
Ki? Az anyám?
Igen.
Ő.
Ez lesz a szobája.
Tisztán tartom, hátha jön valaki.
Nincs hová lefeküdni.
Amiatt ne aggódjon!
A kimerültség kiváló matrac.
Nem egyszerű az utolsó pillanatban előkészíteni mindent.
És az anyja csak most szólt.
Az anyám meghalt.
Ezért volt olyan halk a hangja.
Így már értem.
Mikor ment el közülünk?
Hét napja.
Biztosan magányosnak érezte magát.
Megfogadtuk, hogy együtt halunk meg,
és támogatjuk egymást az úton.
Így ő most előnyben van, igaz?
De az biztos, hogy utolérem majd.
Tudom, hol lehet levágni a kanyarokat.
A lényeg, hogy akkor haljunk meg, amikor mi akarunk,
nem amikor az Úr úgy dönt.
Gyere, egyél először valamit!
- Pár falatot! - Jó, majd megyek.
Később.
Mi tart ilyen sokáig, fiatalember?
Semmi, anya.
Ha még sokáig ücsörögsz ott, beléd mar egy kígyó.
Engedd hosszabbra, Susana!
Így.
- Ne! - Jaj, ne!
Miattad szeretem a várost…
de minden másért utálom.
Azért is, hogy itt születtem.
Néha visszajövök majd.
Nem fogsz.
Sosem jössz vissza.
Mondtam már, hogy gyere ki.
Megyek, anya.
Megyek.
Apád azt mondja, nem számíthat rád.
Hogy semmi hasznod.
Nem dolgoznod kéne?
Nem. Rogelio nem fizet.
Nem pénzt keresel ott, hanem tanulsz.
Egyelőre nyugodj bele!
Nyugodjanak bele mások, nagyi!
A belenyugvás nem nekem való.
Különös fiatalember vagy.
Az az érzésem, rosszra fog fordulni a sorsod, Pedro Páramo.
Azt hittem, megőrült az a nő.
Később már semmiben sem hittem.
Mintha egy távoli világban lettem volna. És hagytam, hogy magával ragadjon.
Tudod…
majdnem én lettem az anyád.
Nem mesélte?
Nem.
Csak a jó dolgokat mondta el.
Az öszvéres embertől hallottam először magáról.
Abundiótól.
A jó öreg Abundio.
Régen borravalót adtam neki minden utazóért, akit hozzám küldött.
Amíg meg nem süketült.
Hisz egész jól hall.
No, de vissza az anyádhoz!
Amikor az esküvője volt Pedro Páramóval,
azt mondták neki, akkor éjjel nem feküdhet le egy férfival sem.
A holdja épp vörösben járt.
Ezért megkért, hogy vegyem át a helyét.
Lefeküdt Pedro Páramóval?
Örömmel bújtam ágyba vele.
De az egész napos mulatozás kifárasztotta, és végighorkolta az éjszakát.
Te a következő évben születtél.
De nem az én fiamként. Bár majdnem az lettél.
Anyád talán azért nem mondta el, mert szégyellte.
Van nálam egy kép róla.
Anyád mindig is utálta Pedro Páramót,
aki mást sem csinált, csak panaszkodott és parancsolgatott.
És bár anyád megszokta,
szerény tekintete megkeményedett.
Akkor kezdett sóhajtozni.
Pedro Páramo végül elküldte a nővéréhez.
Vele éltünk Colimában.
Jó pár hónappal később kérdeztem róla Pedro Páramót.
Érdeklődtem, hogy vagytok.
Azt mondta: „Gondoskodjon róluk Isten!”
„Gondoskodjon róluk Isten!”
Mikor fogsz pihenni?
Ébredj!
Miért sírsz, anya?
Apád meghalt.
Megölték.
És téged ki ölt meg, anya?
Mikor fogsz pihenni?
Mi a baj, doña Eduviges?
Miguel Páramo lova.
A Media Lunára vezető úton vágtat.
Él valaki a Media Lunán?
Nem, senki sem él ott.
Nem értem.
- Én nem hallok semmilyen lovat. - Nem?
Nem.
Akkor a hatodik érzékem lehet.
Ajándék Istentől.
Vagy talán átok.
Ki volt Miguel Páramo?
Pedro Páramo fia.
Egy másik fia?
Az egyetlen, akit elismert.
Időnként a házamban aludt.
Aztán találkozott egy contlai lánnyal.
Éjszakánként sétált vele,
és hajnalban tért vissza.
De aznap éjjel nem jött haza.
A lova épp akkor ment ott el, amikor valaki kopogott az ablakomon.
Talán csak képzelődtem.
Mi történt?
Kosarat kaptál?
Nem. Másról van szó.
Nem találtam a várost.
Miről beszélsz, Miguel?
Nagy köd volt.
Vagy füst.
Vagy ki tudja, mi. De azt tudom, hogy Contla nem létezik.
Eljöttem, hogy elmondjam, mert tudtam, hogy te megérted.
Comalában mindenki más őrültnek nézne.
Mint mindig.
Nem.
Nem őrültél meg, Miguel.
Biztosan meghaltál.
Emlékszel, azt mondogatták, hogy egyszer megöl az a ló.
Csak átugrattam a kőkerítésen, amit apám épített,
hogy ne kelljen megkerülnöm.
Aztán csak a füst volt.
Menj!
Nyugodj békében, fiam!
Köszönöm, hogy eljöttél elbúcsúzni!
Ámen.
Adjunk hálát!
Atyám, kérjük, áldja meg őt!
Nem teszem meg.
Rossz ember volt, és nem léphet be a mennyek királyságába.
Istent sértené, ha közbenjárnék az érdekében.
Tudod, kit temettek el ma?
Igen, bácsikám.
Biztos, hogy ő tette?
Nem teljesen.
Nem láttam az arcát.
Éjszaka kapott el, sötét volt.
Akkor honnan tudtad, hogy Miguel Páramo volt?
Elmondta.
Megmondta a nevét, és hogy ne féljek.
De tudtad, hogy ő a felelős apád haláláért, igaz?
Igen, bácsikám.
És hogy zavartad el?
Sehogy.
Azt mondta, bocsánatot akar kérni.
Eszembe jutott, amit tanított, bácsikám.
Hogy senkit sem szabad gyűlölnünk.
Aztán már rajtam volt.
Szörnyű dolgokat tett velem.
Azt hittem, meg fog ölni.
Biztosan a pokol legmélyebb bugyrába kerül.
Mert ezt kértem a szentektől.
Ne legyél ebben olyan biztos, gyermekem!
Ki tudja, mennyien imádkoznak most érte.
Ráadásul feloldoztam a bűnei alól.
Tessék?
Adjunk hálát Istennek, mert elvitte erről a földről,
ahol annyi fájdalmat okozott.
Nem számít, ha most a mennyországban van.
Elnézést, Rentería atya!
Mit tehetek érted?
A húgom meghalt.
Hogy történt?
Kioltotta a saját életét.
És mit vársz tőlem, María?
Arra kérem, mentse meg.
De öngyilkos lett.
Isten akarata ellen cselekedett.
Megingott az utolsó órájában.
Olyan sok jót cselekedett a megváltásért,
és hirtelen mindet elveszíti.
De nem veszítette el őket.
A saját vérében fuldokolva halt meg.
Fájdalmak között.
És a fájdalom…
Ön egyszer mesélt a fájdalomról, de nem emlékszem, hogy mit.
Talán tarthatunk egy gregorián misesorozatot,
de ahhoz segítséget kell kérnünk, és papokért küldetni.
Az pedig pénzbe kerül.
Nincs pénzem.
Tudja jól, atyám.
Akkor hagyjuk annyiban a dolgokat!
Bízzunk Istenben!
Rendben, atyám.
Üdvöz légy, Mária
Mentsd meg a lelkét
A purgatóriumtól
Megbocsátásoddal
A gyertya lángja
Örök nyugodalmat ad
Hallottad már valaha egy halott nyögését?
Nem.
Ez így van rendjén, fiam.
Doña Eduviges!
Nem jön vissza?
Hadd menjek haza!
Engedjenek elmenni!
Don Fulgor!
Ne!
Doña Eduviges, maga az?
Nem Eduviges vagyok.
A nevem Damiana.
Megtudtam, hogy itt vagy, és eljöttem érted.
Damiana Cisneros?
Az, aki a Media Lunán lakott?
Most ott élek. Ezért kellett idő hozzá, hogy ideérjek.
Anyám mesélt egy Damianáról, aki vigyázott rám.
Azóta ismerlek, mióta kinyitottad a szemed, Juan Preciado.
Magával megyek. Fogalmam sincs, mi folyik itt.
Nagyon fura dolgok történnek.
Tudja,
pár pillanattal ezelőtt
abban a szobában
hallottam, hogy valaki üvölt.
Mintha szenvedne.
Talán egy csapdába esett visszhang volt.
Nagyon régen abban a szobában akasztották fel Toribio Aldretét.
Aztán bezárták az ajtót, míg a teste ki nem száradt.
Nem tudom, hogy jutottál be.
Nincs kulcs az ajtóhoz.
Senki se mondhatja, hogy nem elég férfi, don Fulgor.
Tudom, hogy bármire képes.
Önmagában is, nem csak a hatalommal a háta mögött.
De ezzel a papírral a hátsónkat fogjuk kitörölni.
Mert csak arra jó.
És most, hogy tudom, miről van szó, csak nevetni tudok rajta.
Azt írja: „Toribio Aldrete
megsértette a birtokhatárt,
és a kerítést a Media Luna területére építette,
ami don Pedro Páramo tulajdona.”
Nem nevetséges ez, don Fulgor?
Állítólagos haszonélvezet.
„Visszaélés a haszonélvezettel.”
Szégyellhetné a főnöke, hogy ilyen tudatlan.
Viges!
Használhatom a fenti szobát?
Amit csak akar, don Fulgor.
Itt maradnak az emberei éjszakára?
Nem.
Csak egy.
Ne is törődj velünk, menj, feküdj le!
És hagyd itt a kulcsot!
Foglalj helyet, Fulgor! Itt nyugodtan beszélhetünk.
Miért nem ülsz le?
- Inkább állok, Pedro. - Jó.
Ahogy akarod. De neked „don Pedro”.
- Hogy állunk? - Mivel?
Tudod. A Media Lunával.
Rosszul.
Semmi se maradt.
Eladtuk az utolsó jószágot is.
Nézze, nem akarok belemenni a részletekbe, mert nem is ismeri a helyet.
Legalábbis sosem láttam ott.
Jelenleg tartozunk…
Kinek tartozunk? Nem érdekel az összeg. Csak az, hogy kinek.
A legtöbb pénzzel a Preciado nővéreknek.
Aztán Fregosóéknak és Guzmánéknak.
Nem tudunk mivel fizetni. Ez a gond.
Miért?
Mert a családja mindent felélt.
Hitelt vettek fel, de nem törlesztettek.
Mindig mondtam a néhai anyjának, Isten nyugosztalja:
„Ha így folytatják, mindent elköltenek.”
És pontosan ez történt.
Bár valakit érdekelhet a föld, aki jó pénzt adna érte.
- Talán csak nem téged? - Hogy hiheti ezt?
Bármit el tudok hinni, Fulgor.
Jól van. Holnap nekilátunk, rendbe tesszük a dolgokat.
Preciadóékkal kezdünk.
- Nekik tartozunk a legtöbbel? - Igen.
Úgy tudom, egyikük a városba költözött. Colimába.
Lola, mármint doña Dolores lett az Enmedio birtok egyedüli tulajdonosa.
Neki kell fizetnünk.
Holnap megkéred Lola kezét.
Miért akarna hozzám jönni? Öreg vagyok.
Nem, nekem kéred meg a kezét.
Végül is bájos teremtés.
Mondd meg neki, hogy szerelmes vagyok belé! Menj holnap!
Jó.
Szólj az atyának, hogy adjon össze vele!
- Mennyi pénzünk van? - Semennyi.
Akkor ígérd meg neki, hogy később fizetünk!
Nem akarsz leülni?
De igen, don Pedro.
Meg kell mondjam, élvezem a közös munkánkat.
Üzenem Lolának, hogy szeretem.
- Ez fontos. - Igen.
De tényleg, Sedano. Szeretem őt.
A szeme miatt, tudod?
Persze hogy a szeme miatt.
Bocsássa meg, hogy elpirultam, don Fulgor!
De sosem gondoltam, hogy don Pedro észrevesz engem.
Aludni sem tud, csak magára gondol.
Bárkit választhatna.
Olyan sok csinos lány van Comalában!
Mit fognak szólni, ha kiderül?
Nagyon zárkózott ember.
Don Lucas Páramo, Isten nyugosztalja, azt mondta, hogy maga nem méltó hozzá.
Ezért kötelességtudatból hallgatott.
De most, hogy a szülei már nem élnek,
semmi sem áll az útjában.
Legyen az esküvő holnapután! Mit gondol?
Az szörnyen hamar van.
Uram!
Semmi sincs készen.
Meg kell rendelnem a kelengyét, írnom kell a nővéremnek…
Nem.
Április 8-ig nem leszek kész.
Kérje meg, hogy adjon pár napot!
Nem akar várni az esküvővel.
Ne aggódjon a kelengye miatt! Elintézzük.
Don Pedro néhai anyja azt akarná, hogy az ő ruháját viselje.
Családi hagyomány.
De ott van még a dátum.
Női gondok, tudja?
Úgy szégyellem magam, hogy ezt kell mondanom!
A holdciklusom.
Szégyellem magam.
Ugyan! A házasság nem arról szól.
Hanem a szerelemről.
Don Fulgor, nem érti.
De igen. Az esküvő holnapután lesz.
Ne felejtsen el szólni a bírónak, hogy a birtok tulajdonjoga közös lesz!
Közös.
- Értem, don Fulgor. - Ha megbocsát.
Melegíts vizet, Damiana!
Igen, kisasszony.
Elintézem, hogy hamarabb jöjjön meg. Ma este.
De még akkor is három napig fog tartani.
Nagyon köszönöm, Istenem, hogy nekem adtad don Pedrót!
Még ha később gyűlölni is fog.
Don Fulgor, a Media Luna eladó?
Keressünk másik munkát?
Fogalmad sincs, mi az a munka. De majd megtanulod. Ne aggódj!
Akkor marad, don Fulgor?
- Nem azt mondta, hogy Pedro semmirekellő? - A főnököm, don Lucas mondogatta ezt.
Hogy öregkorában nem számíthat rá.
„A fiam semmire sem jó.” Ezt mondta.
Mostantól hívjátok don Pedrónak!
Megkérdeztem, és beleegyezett.
A pap 60 pesót kér, hogy eltekintsen a házasság kihirdetésétől.
Mondtam neki, hogy időben fizetünk.
Nem kértél Dolorestől előleget?
Nem, főnök.
Nem mertem. Ez az igazság.
Fulgor, olyan gyerekes vagy!
Nem akartam letörni a lelkesedését.
Jövő héten menj el Aldretéhez!
Üzenem neki, hogy rakja át a kerítést. A Media Lunán van.
Jól mérte ki. Ebben biztos vagyok.
Mondd meg neki, hogy hibázott! Rosszul számolt.
Bontsd le a kerítést, ha kell!
És a törvények?
Milyen törvények, Fulgor?
Mostantól mi hozzuk a törvényeket.
Jelentsd fel Aldretét, vádold meg, hogy visszaél a haszonélvezettel,
vagy bármivel!
Mondd, hogy Lucas Páramo meghalt! Velem újra meg kell egyeznie.
- Rendben, főnök. Ha megbocsát. - Menj csak!
„Haszonélvezet…”
Senki sem szólhatja le magát, don Fulgor.
De az az átkozott főnöke kikészít.
Mire készülnek?
Ágyba dugjuk, főnök.
Olyan még soha nem történt, hogy a tequilától ne tudjak járni.
Induljon, Toribio!
„Haszonélvezet.”
Don Fulgor, nem akarom megsérteni, de jobb szeretek otthon aludni.
Hogy a feleségem ne aggódjon. Nem akarok gondot okozni magának.
Egyáltalán nem okoz, don Toribio.
Gyerünk!
Mit akarnak?
Hadd menjek haza! Engedjenek elmenni!
Hadd búcsúzzak el a feleségemtől!
Engedjenek el!
Könyörüljön, don Fulgor!
Don Fulgor!
Ne!
Don Rubén, örülök, hogy itt van.
Köszönöm, don Pedro!
- Köszönöm! - Elnézést!
- Hogy érzitek magatokat? Jól? - Remekül.
Elnézést!
Uraim!
Egészségére, don Pedro!
A fiúkkal szeretnénk gratulálni.
Köszönöm, Fulgor!
Uraim!
Elrendezted az ügyet Toribio Aldretével?
Megoldottuk, főnök.
Maradtak Fregosóék és egy másik gond. Később elintézzük.
Miféle gond, uram?
Megtalálni apám gyilkosát.
De azt majd máskor. Most lekötnek a mézesheteim.
- Induljunk, fiúk! Bocsásson meg! - Menjetek csak!
Gratulálok, don Pedro!
- Tanácsos! - Gratulálok!
Elvihetem a tányérját, atyám?
Ízlett, atyám?
Dorotea!
Tessék!
Isten fizesse meg, Damiana!
Ha végeztél, menj ki hátul!
Bocsássanak meg!
Mi az?
Máris visszajövök. Mi történt?
- Mi? - Részeg. Nem fogja észrevenni.
Miről beszélsz, Lola?
Szerinted nem veszi észre?
Idősebb vagyok nálad, és sápadtabb.
A sötétben nem látszik.
Nem fog menni.
- Dolores, neked kell ott lenned. - De még mindig vérzek.
Tedd meg ezt értem! Meghálálom.
Menj be helyettem!
- Erre valók a barátok. - Nem!
Igencsak sok a visszhang a városban.
Voltak éjszakák, amikor mulatozást hallottam.
A Media Lunáig elhallatszott.
Idejöttem megnézni, mi az a nagy hűhó,
és nem találtam mást, csak amit most is látunk.
Üres utcákat, pont amilyenek most.
Már nem ijedek meg.
Eljön majd az idő, amikor elhalnak a visszhangok.
De ha ezek visszhangok, akkor valami kelti őket.
Hallod majd őket.
Mintha a kövek alatti repedésekből jönnének.
Ez volt Páramóék háza,
amióta a nagyszülők Comalába jöttek.
Habár don Pedro szinte az egész életét a Media Lunán élte le.
És vele együtt én is.
Én lettem a cselédlányok vezetője. Csak mert tudtam tiszteletet parancsolni.
Én voltam az egyetlen, aki nem engedte be az ágyába.
A Media Lunára megy?
Ott le tudsz majd pihenni.
El sem tudod képzelni, mennyi lélek rója az utcákat.
Azok, akik megbocsátás nélkül haltak meg, és akik még mindig gyászolnak.
Főleg, akiket Pedro Páramo ölt meg, miután meggyilkolták az apját.
- Olyan sokan voltak? - Igen.
Az anyám magának is mondta, hogy jövök?
Nem.
Egyébként mi van anyáddal?
Meghalt.
Talán már tudhatott róla.
Honnan tudtam volna?
Sok éve nem tudok már semmiről.
Akkor hogy talált rám?
Maga él, Damiana?
Damiana!
Damiana Cisneros!
Damiana!
- Tessék! - Jól van.
Miért sóhajtozik, Doloritas?
Bárcsak ölyv lennék, hogy elrepülhessek a nővéremhez!
Rendben, doña Doloritas.
Most el is mehet hozzá.
Induljunk vissza!
Pakold be a táskáját!
Persze hogy elmehet.
Anyám egész életében Comala után sóvárgott.
Hogy visszatérjen.
A helyre, ahol az ember le akarja élni az életét.
Ez nem Filoteo Aréchiga?
De ő az. Ne figyeljünk rá!
Szerinted követ minket?
Remélem, nem.
Állítólag ő viszi a lányokat don Pedrónak.
- Tényleg? - Gyere!
Elnézést!
Csak erre jártam.
Don Pedro nem akart megölni.
Azt akarta tudni, ott voltam-e az esküvőn, amin megölték az apját.
Minden vendégtől megszabadul.
De csak rám akart ijeszteni!
Ne!
A mennyország hatalmas.
Mit csinál itt?
Maguk nem halottak?
Részeg.
Csak fél.
Jöjjön be!
Beteg?
Vissza akarok menni oda, ahonnan jöttem.
Jobb, ha vár holnapig.
A bozót benőtte az utakat.
Még eltévedne.
Holnap elkísérem.
Ki lehet ő?
Hogy került ide?
Biztosan eltévedt.
Aludj már inkább,
és hagyj engem is pihenni!
Nézz csak rá!
Nézd, hogy mocorog!
Mint egy elítélt.
Sok halál száradhat a lelkén.
Narancsvirágvíz.
Enyhíti a félelmét.
Ne aggódjon miattam!
Hogy jutok ki innen?
Hová menne?
Bárhová.
Sok út van.
Hová ment a férje?
Ő nem a férjem.
Hanem a fivérem.
Ő nem akarja elhinni.
De nem gondolja, hogy ijesztő vagyok?
Jöjjön közelebb!
Nézze az arcomat!
Mit akar, mit lássak?
Nem látja a bűnt rajtam?
Nem látja a nyomát? Mint egy kiütés.
És ez csak a külsőm.
Belül sártenger lettem.
Ha nem bánja…
szeretnék aludni egy kicsit.
Nem jön vissza.
Tessék?
Láttam a szemében.
Arra várt, hogy valaki megjelenjen, és ő elmehessen.
Mostantól te vigyázol rám.
Mi az?
Nem szeretnéd?
Feküdj mellém!
Jó nekem itt.
Inkább gyere fel az ágyba!
Ott lent felfalnak a kullancsok.
Pedro Páramo senkit sem kímélt.
Ez megbocsáthatatlan.
És a megbecstelenítések?
Mi is féltünk tőle.
Meg kell várnunk, míg meghal.
Innen nincs kiút.
Imádkozz értünk, Juan Preciado!
Fohászkodj értünk Istenhez, Juan Preciado!
Juan Preciado!
Azt akarod elhitetni velem, hogy megfulladtál, Juan Preciado?
Görcsbe rándulva találtam rád.
Mint aki halálra rémült.
Pedig igaz, Dorotea.
A duruzsolás végzett velem.
A félelem egyre csak nőtt,
és akkor fagyott meg a lelkem.
Hallod ezt?
Esik odakint.
Hallod az esőcseppek kopogását?
Mintha valaki rajtunk lépkedne.
Próbálj szép dolgokra gondolni!
Hosszú időre ez lesz a mi sírunk.
Ess, eső, ess!
Ess, amíg ki nem fulladsz!
Mi történt, fiatalember? Honnan kerülsz elő ilyenkor?
Fejni voltam.
Mégis kit?
Találd ki!
Alighanem azt a sánta Doroteát.
- Ő van úgy oda a kisbabákért. - Barom vagy, Fulgor.
Margarita!
Merre jártál, Miguel?
Erre-arra, leendő anyákat látogattam.
Figyelj csak!
Ismered Doroteát? Akit Sántának hívnak.
Ha őrá vagy kíváncsi, odakint van.
Mindennap korán felkel, hogy reggeliért jöjjön.
Szegény nő, aki alamizsnából él.
Az átkozott vénember!
Dorotea!
Gyere csak! Van egy ajánlatom.
Na, jöhet az a tojás.
Mostantól ugyanazt kapja enni az a nő, mint én. Még ha belegebedsz is.
Fulgor!
- Elnézést, főnök! - Hogy állunk?
Az Enmedio marháit elhajtottuk Fregosóék egykori földjén túlra.
Az ottaniakat pedig a Vilmayo-dombokig tereltük.
Remek.
Akkor mi a baj?
Reggel valaki megvádolta a fiát, Miguelt, hogy megölt egy embert.
Tégy úgy, mintha én lettem volna!
Bármit is csinál a fiú, azt kend rám!
Miguel sok fejfájást fog okozni, főnök.
Igazi bajkeverő.
Hadd legyen! Még fiatal.
Hány éves is most?
Megvan vagy 17. Igaz, Fulgor?
Azt hiszem.
De nagyon erőszakos és forrófejű.
Néha azt hiszem, az idővel dacol.
Végül alul fog maradni. Majd meglátja.
Még gyerek, Fulgor.
Ahogy gondolja, főnök, de a nő, aki itt járt, sírva állította,
hogy a fia megölte a férjét, és teljesen vigasztalhatatlan volt.
Kik azok?
Nem ismerem őket.
Emiatt ne fájjon a fejed, Fulgor! Akkor nem is léteznek.
Te csak légy nyugodt! Nem teszünk semmit.
Rendben.
Megbocsásson, főnök!
Az anyám sokat mesélt a zöld mezőkről és a felhőkről.
Mégsem térhetett vissza ide meghalni.
Ahhoz is engem küldött maga helyett.
Különös, Dorotea.
Hogy még a mennyeket sem láthattam soha.
Én már nem vágytam a mennyországra,
miután Rentería atya tudatta velem, hogy sosem ismerem meg Isten üdvösségét.
A rengeteg bűnöm okán.
De nem kellett volna ezt mondania.
Ha bevágják az ember előtt az ajtót,
és az egyetlen, ami még nyitva áll, a pokolba vezet…
Inkább jobb meg sem születni.
Doña Susana és az apja elmentek Mascotából.
Mégis hová?
Az egész hegyvidéket átkutattam.
Egyesek szerint arra mentek, mások szerint amarra.
Nem találom őket, uram.
A pénz nem akadály, legyenek meg! Ha a föld nyelte is el őket.
Igenis, uram.
Ne így! Forduljunk meg, és fejjel előre!
Mit tettek vele?
Senki nem tett semmit.
- A halál talált rá. - A lova ölte meg, don Pedro.
Nekiállok törleszteni.
Minél hamarabb elkezdem, annál előbb vége.
Amint lehet, altasd el az állatot, ne szenvedjen tovább!
Rendben, don Pedro.
Don Pedro! Rentería atya szeretné látni.
Most rögtön?
Engedd be!
Jöjjön, atyám!
Elnézést a zavarásért!
Don Pedro, azt mondták, az anyja belehalt a szülésbe, és hogy a maga fia.
Elhoztam önnek.
Tartsa meg, atyám!
Nevelje papnak!
Amilyen vér folyik az ereiben, nem vállalnék ilyen felelősséget.
Maga szerint rossz vérű vagyok?
Nagyon is, don Pedro.
Bebizonyítom, hogy téved.
Hagyja itt!
- Az embereim vigyáznak rá. - Én is így gondoltam.
Önnél legalább nem fog hiányt szenvedni.
Damiana!
Gondoskodj erről a micsodáról! Az én fiam.
A néhai anyjára és magára!
És Miguelre?
Őrá is, igen. Miért ne?
Fogja!
Adj, Uram, örök nyugodalmat neki, és az örök világosság fényeskedjék neki!
Könyörülj a szolgádon, uram!
- Az Úr könyörüljön a lelkén! - Ámen.
Tudom, hogy gyűlölte őt, atyám.
Joggal tette.
Hisz megölte a fivérét,
megrontotta az unokahúgát.
De ezeket felejtse most el!
Gondolja át, és bocsásson meg neki, ahogy talán Isten is tette.
Fogadja ezt el! Adomány az egyházának.
Te tudni fogod, ez elég-e.
Ha engem kérdezel, Uram, ítéld el őt!
- Dicsértessék a szűz! - Ki bűn nélkül fogantatott.
Valld meg bűneid, leányom!
Vétkeztem, atyám. Tegnap együtt háltam Pedro Páramóval.
- És még? - Pedro Páramo gyermekét várom.
Odaadtam a lányomat Pedro Páramónak.
A gonosz, mit teremtettél, szolgálja…
Szolgálja a felemelkedést… Kegyelmes Atyám!
Dicsértessék a szűz!
Ki bűn nélkül fogantatott.
Most már az italhoz is nyúlsz?
Mivel ártani már nem tudok neki…
De elárulom,
én szereztem azokat a lányokat
a néhai Miguelito Páramónak.
Te vitted őket neki?
Előfordult.
Máskor csak elrendeztem a találkozót.
Vagy megsúgtam neki, mikor lesznek egyedül,
hogy meg tudja lepni őket.
Atyám…
Atyám, nem oldoz fel a bűneim alól?
Mihez kezdjek veled, Dorotea?
Nézz a lelked mélyére, hogy meg tudsz-e bocsátani magadnak!
Nem tudok, atyám. De maga igen.
Hányszor kérted már tőlem, hogy küldjelek a mennybe, ha meghalsz?
Azt akartad tudni, ott megtalálod-e a fiadat, igaz, Dorotea?
Hát így
nincs többé helyed a mennyben.
De talán az Úr megbocsát neked.
A szempillái mozdulatlanok.
Ahogy a szíve se mozdul.
Ezeket te mondtad, Dorotea?
Még mindig félsz tőlük?
Nincs itt más, csupán egy halott.
Hallok valakit.
Egy nő az.
Azt hittem, a te hangod.
Azé lehet, aki magában beszél.
Aki a nagy sírban nyugszik.
Doña Susanita.
Itt van eltemetve mellettünk.
Azt kell tudni a régi halottakról,
hogy ha nedvesség éri őket, elkezdenek fészkelődni,
és felébrednek.
És ő kicsoda?
Pedro Páramo utolsó felesége.
Állítólag őrült volt.
Miről beszél?
Csak kesereg.
Talán a férje sanyargatta.
Nehogy azt hidd!
Szerette őt.
Jobban, mint bármely más nőt.
Nem, te vesztettél.
Már emlékszem, hogy az édesanyját tüdőbaj vitte el.
És akkor tűntek el az apjával.
Amikor évekkel később elvitték Pedro Páramóhoz,
már meggyötört volt.
Olyannyira szerette,
hogy a hátralévő éveiben a karosszékében ülve
nézte az utat, amin a nőt a temetőbe vitték.
Már nem tart soká.
Nemsokára.
Szabad?
A főkönyv, amit kért, don Pedro.
Te jó ég!
Tudja, ki tért vissza? Bartolomé San Juan.
Mi célból?
Épp ezt akarom tudni én is.
Egyenest a maga egyik régi házába ment, mintha ön már kiadta volna neki.
Legalábbis úgy viselkedett.
Holnap utánajárok a dolognak, uram.
- Mindketten visszajöttek? - Igen.
Ő és a felesége is.
De honnan tudja?
Nem a lánya az?
Hát, ahogy bánt vele, inkább a feleségének tűnt.
Susana az.
Ez biztos, Fulgor.
Az elhagyatott Andrómeda bányáknál találtunk rájuk.
Az a szóbeszéd űzhette oda őket, hogy az emberek fegyverkeznek.
Meglehet.
Állítólag egyre komolyabb a helyzet.
Bizonyára élhetőbb helyre akarta hozni a lányát.
Feküdj le, Fulgor!
Ha megengedi, főnök.
Ezt a várost átjárja a balszerencse.
Itt nem lelünk megváltásra.
Érzem.
Sejtettem, hogy nem lesz ingyen, amit nekünk ad.
Tudod, mit mondott Pedro Páramo?
Hogy csupán egyvalamit kér tőlem:
téged.
Hogy te vagy a legjobb művem.
Azt mondta, gyerekként együtt játszottatok,
együtt úsztatok a folyóban.
Ha ezt tudom, szíjat hasítottam volna a hátadból.
Azt nem kétlem.
Szóval hajlandó vagy ágyba bújni vele?
- Igen, Bartolomé. - Ne hívj Bartolomének!
Az apád vagyok.
Közöltem vele, hogy özvegy vagy.
És az uradat még mindig a szívedben hordozod.
Legalábbis úgy teszel.
Próbáltam eltántorítani.
De mogorván néz, ha beszélek hozzá.
A megtestesült gonosz.
Ez Pedro Páramo.
És én ki vagyok?
A lányom.
Az enyém.
Bartolomé San Juan lánya.
Mit tettünk?
Miért rohadt el a lelkünk?
Ez nem igaz.
- Nem igaz. - Mi nem igaz?
Elment az eszed?
Igen, Bartolomé.
Nem is tudtad?
Tudtad, Fulgor, hogy ő a világ legszebb nője?
Azt hittem, örökre elveszítettem.
De többé nem eresztem.
- Érted, Fulgor? - Igen.
Mondd az apjának, mindent megkap, hogy dolgozni tudjon a bányában!
Ott könnyebben el lehetne tüntetni az öreget, nem gondolod?
Meglehet.
El kell intéznünk.
Susanát árvaságra kell juttatni.
És támogatnunk a rászorulót.
Mi van, ha rájön a tervünkre, főnök?
Ki mondaná el neki?
- Magunk közt szólva, kitől tudná meg? - Alighanem senkitől.
Nem kell bele az „alighanem”.
Meglátod, minden jól alakul.
Küldd a bányába dolgozni, de nehogy magával vigye a lányát!
Mi vigyázunk rá.
Közöld vele!
Tetszik, ahogy a dolgokat intézi, főnök.
Mintha visszatérne önbe a fiatalos hév.
Megállj!
Állj!
Isten hozta, asszonyom!
Jöjjön, kérem!
Erre tessék!
Susana!
Pedro Páramo vagyok.
Pedro.
Kisasszony! Elkísérem.
Te vagy az, Bartolomé?
Mit tettünk?
Mi a baj, Damiana?
Miért sikítottál?
Nem.
Nem sikítottam.
Bizonyára csak álmodta.
Mondtam, hogy sosem álmodok.
Soha.
Ráadásul kialvatlan is vagyok.
Nem tetted ki a macskát estére, és nem hagyott aludni.
A macska velem aludt, a lábaim közt.
Bőrig ázott, ezért megszántam, és beengedtem az ágyamba.
Esküszöm, itt járkált fel-alá.
Bár elragadó teremtés, ne legyen itt, amikor alszom!
Úgy sajnálom önt, Susana!
Az édesapja elhunyt.
Tegnapelőtt este. Ma azért jöttek, hogy közöljék, nincs mit tenni.
Már el is temették.
Az út túl hosszú lett volna, hogy elhozzák ide.
Nem maradt senkije.
Akkor ő járt itt.
Elbúcsúzni jöttél.
Mondd, mit látsz, Susana!
Nem látok semmit, apa.
Még lejjebb engedlek. Szólj, ha leértél az aljára!
Keress valamit!
Pénzt!
Vagy kerek aranydarabokat!
Keresd, Susana!
Susana!
Keress tovább, Susana!
Pénzt!
Te vagy az, apám?
Jöttem, hogy vigaszt nyújtsak, leányom.
A szíved haldoklik.
Ne hagyd, hogy a szíved kihunyjon!
Menj el, apám!
És ne gyere vissza!
Miért látogatsz meg, ha már meghaltál?
Most nyisd meg az utat! Ott.
Vezesd arra a vizet!
Áss mélyebbre!
Arra!
Ismerem őt.
A Media Luna mindenese.
Miben segíthetek?
Pedro Páramónak dolgozik?
Igen.
Mondja meg neki, hogy forradalmárok vagyunk!
A földjeit akarjuk.
- Rendben. - Siessen!
Mondja meg neki, hogy ott találkozunk! Iparkodjon!
Szedje a lábát, ember!
Gyorsabban!
Rólam tudomást sem vettek. De szegény don Fulgort futtában agyonlőtték.
Mondd meg nekik, hogy itt vagyok, ha akarnak valamit! Velem egyezkedjenek!
Miféle forradalmárok ezek?
Nem tudom. Ők hívták így magukat.
De előbb menj a Consagración birtokra! Ismered a félszemű Tilcuatét?
- Üzenem, hogy siessen ide! - Igen, főnök.
Uraim, mit tehetek még önökért?
Amint látja, felfegyverkeztünk.
És?
Ez minden. Nem gondolja, hogy ennyi elég?
És mi okból?
Mert mások is így tettek. Nem hallotta?
Megvárjuk az utasításokat, és utána majd közöljük az okát.
Tudom én az okát.
Ha akarja, elmagyarázom.
Fellázadtunk a kormány és a magafajták ellen,
mert belefáradtunk, hogy elviseljük a képüket.
A kormány csupa gazemberekből áll,
maguk pedig tenyérbemászó, hitvány tolvajok mind egy szálig.
A kormánnyal nem tárgyalunk.
Mert a golyóinkból megtudják majd, mit akarunk.
Mennyire lenne szükségük a forradalomhoz? Talán tudnék segíteni.
Az úr itt jól beszél, Perseverancio.
Egy vagyonos barátra volna szükségünk.
És ki lenne alkalmasabb ennél az úrnál?
Mondd, Casildo!
Mennyi pénz is kéne?
Ez a pasas részt venne ingyen az árvák vacsoráján.
Hozzuk ki ebből a legtöbbet,
és vegyük el mindenét az utolsó torkán ragadt kukoricáig!
Nyugalom, Perseverancio!
Jussunk egyezségre!
Mondd, Casildo!
Nagyjából 20 ezer peso megtenné kezdésnek.
Vagy talán ezt az úr kevésnek találja,
látván, mennyire ég a vágytól, hogy segítsen.
Legyen akkor 50 ezer!
Megegyeztünk?
Adok önöknek 100 ezer pesót.
Hány emberük van?
Háromszáz.
Rendben. Biztosítok még 300-at, hogy növeljék a létszámukat.
Egy héten belül megkapják mindkettőt.
A pénz ajándék, az embereket viszont csak kölcsönbe adom.
Nem látom akadályát.
Akkor nyolc nap múlva találkozunk, uraim. Örülök, hogy megismerkedtünk.
Szerinted melyikük a főnök?
Azt mondanám, a pocakos, aki középen ült, és egyszer sem nézett fel.
Szerintem ő.
Nem, Damasio. Te vagy a főnök. Vagy nem akarsz csatlakozni a lázadáshoz?
Hogyne akarnék. Tekintve, hogy mennyire szívelem a felfordulást.
Láttad, hogy miről van szó, nincs szükséged a tanácsomra.
Keríts 300 megbízható embert, és csatlakozzatok!
A többit magadtól is kitalálod.
És a pénz?
Saját zsebből fizessem ki őket?
Tíz pesót adok minden emberért. Annyi elég lesz az alapszükségletekre.
Üzenem, hogy a többi itt áll a rendelkezésükre.
De ne menj messzire a földemtől! Tűnjön úgy, hogy már elfoglalták!
És gyere, amikor csak tudsz, vagy ha híred van!
- Így lesz. Viszlát, főnök! - Indulj!
Most ő beszél, Juan Preciado.
Mit mond?
Azt, hogy elveszett a férfiban,
és érezte, ahogy a húsa felszakad.
De a halála még jobban fájt neki.
Erről beszél.
Kire gondol?
Biztos olyasvalakire, aki őelőtte halt meg.
Margarita!
Nyisd ki, Margarita!
Te kis húscafat!
A homok az.
Ússz velem!
Milyen sok a hab…
Mikor lesz ennek vége?
Semmi sem tart ilyen sokáig.
Nincs olyan emlék, bármilyen élénk is, mely el nem halványul.
Talán nem is emlék az.
Harminc évig…
vártam, hogy mindent megkapjak.
Nemcsak valamit, hanem mindent, amit lehet. Azért, hogy…
utána ne vágyjak semmi másra.
Csakis terád.
Rád vágyakoztam.
Amikor megtudtam, hogy visszajössz…
át akartalak ölelni,
örömbe bugyolálni.
És sírtam, Susana,
amikor megtudtam, hogy végre visszajössz.
Asszonyom!
Igaz, hogy az éjszaka tele van bűnnel?
Igen, Susana.
És mi más lenne az élet, ha nem a bűn?
Hallod?
Hallod, ahogy a föld nyikorog?
Nem, Susana.
Semmit sem hallok.
Nem vagyok oly szerencsés, mint maga.
Megdöbbennél, hogy miket hallok.
Hiszel a pokolban, Damiana?
Igen, Susana.
Ahogy a mennyországban is.
Én csak a pokolban.
Hogy van a hölgy?
Rosszul. Nagyon rosszul.
Susana!
Láttam doña Susanitát meghalni.
Miről beszélsz, Dorotea?
Jól hallottad.
Emlékszem, kihunyt a fény az ablakában, miután három évig folyamatosan égett.
Minden egyes éjjel.
Rendben. Itt várjon!
A szám telve van földdel.
Igen, atyám.
Nem ezt akarom hallani.
Ismételd, amit mondok!
Mit fog nekem mondani?
Megint meg akar gyóntatni?
Nem, Susana. Csak beszélgetni szeretnék.
Felkészíteni a halálra.
Meg fogok halni?
Igen, lányom.
Akkor miért nem hagy békén?
Pihenni akarok.
Békén hagylak, Susana.
Amint elismétled azt, amit mondok,
és álomba szenderülsz.
Utána többé senki sem ébreszt fel.
Rendben, atyám.
Megteszem, amit kér.
A szám telve van földdel.
Habzó nyálat nyelek.
Férgektől hemzsegő földdarabot rágok.
A grimaszra fordult számat fogak szúrják át.
A szemem kocsonyája megolvad.
A hajam egyetlen lángként ég.
Karjával oltalmába vett.
Szeretett.
Hátravan még…
Isten álomképe.
Az örök szenvedésre kárhozottak utolsó múló látképe.
A végtelen mennyországának lágy fénye.
A kerubok örvendése.
Isten örömteli tekintete.
És még itt sincs vége.
Mindez mélységes földi bánattal egyesül.
A csontvelőnk lángra lobban.
Az ereinkben folyó vér tűzfonállá válik.
Elképzelhetetlen fájdalomtól gyötörve rángatózunk,
mely sosem múlik el,
és az Úr haragja mindig táplálja.
Most Isten elé járulsz,
ki könyörtelenül ítélkezik a bűnösök felett.
Most menjen, atyám!
Miattam ne aggódjon!
Békére leltem.
És nagyon elfáradtam.
Damiana!
Menj máshová sírni!
Jóval tovább harangoztak neki, mint kellett volna.
SZEPLŐTELEN FOGANTATÁS
Mindenfelől érkeztek a népek, akiket a harangszó vonzott oda.
És lassanként óriási ünnepség kerekedett.
Comalát ellepték a mulatozó, zajongó emberek.
Nézzék! A levegőben lépked!
Bámulatos!
Menjenek ki a képből!
A harangok végül elhallgattak.
De a mulatság folytatódott.
Nem lehetett velük megértetni,
hogy ez a gyász ideje, a napokig tartó gyászé.
Tűz van!
Ne ácsorogjon ott, don Pedro!
Legalább üljön le!
Ha úgy tartja kedvem,
Comalában mindenki éhen hal.
Főnök!
Rentería atya fegyvert ragadott.
És miért?
Mert a forradalmi kormány felfüggesztette a szentmiséket.
Nem Villa oldalán harcoltál?
Vagy Obregónén?
Ők békét kötöttek, don Pedro.
Magunkra maradtunk.
Mit tegyünk?
Az atyával vagy ellene harcoljunk?
Ez nem is kérdés.
Álljatok a kormány oldalára!
De irregulárisok vagyunk.
Lázadóknak hisznek minket.
Akkor tégy, amit akarsz!
A pappal szövetkezem.
Tetszik, ahogy üvölt.
Ráadásul ez garancia az üdvözülésre.
Nos, főnök!
Még találkozunk.
- Menjünk! - Indulás!
Miután Pedro Páramo kitette az embereket, és helyet foglalt a karosszékében,
a birtok kietlenné és romossá vált.
A város is kezdett kiürülni.
Az emberek mindenfelé kezdtek elenyészni.
Comala pedig megtelt búcsúval.
Én maradtam, mert nem volt hová mennem.
De az emberekkel együtt az adakozóim is odébbálltak.
És kezdtem éhen halni.
Miután rád találtunk,
a csontjaim is úgy döntöttek, hogy megpihennek.
És a lelked?
Szerinted hová távozott?
Könyörgött, hogy szedjem össze magam, és folytassam az életemet.
Még valamiféle csodában reménykedett, hogy megtisztulok a bűneimtől.
Én nem is próbálkoztam.
Kitátottam a számat, hogy kiengedjem.
És tovatűnt.
Éreztem, amikor a vérfonál,
mely a szívemhez kötötte, a kezembe hullik.
Azt hittem, senki sem vesz észre.
Sosem álltam mások útjába.
Még a földben sem foglaltam feleslegesen a helyet.
A sírodba temettek, ahol tökéletesen elfértem a karjaid közt.
Akkor döbbentem rá, hogy nekem kellene téged a karomban tartanom.
És Pedro Páramo?
Évek teltek el, és még mindig ott ült, mint valami madárijesztő.
Megfeledkezett az alvásról és az időről.
Mert félt a szellemektől nyüzsgő sötét éjszakáktól.
Attól, hogy összezárják a démonaival.
Ettől rettegett.
Damiana!
Tudd meg, mit akar ez a férfi!
Adjanak egy kis pénzt a feleségem temetésére!
Szabadíts meg minket, Uram, a gonosz csapdáitól!
Mit mondott?
Egy kis segítséget kérnék, hogy eltemethessem az asszonyt.
Még a szamaraimat is eladtam, hogy kifizessem az orvost, de…
Menjen el!
De hiábavaló volt, tudja?
Ott van.
Egyedül.
A fülledt melegben.
Segítség!
Segítség! Valaki segítsen!
Adjon valamit!
Jól van, főnök?
Menjünk!
Én vagyok, don Pedro.
Hozhatom az ebédjét?
Máris megyek.
Indulok.
VÉGE
JUAN RULFO REGÉNYE ALAPJÁN
A feliratot fordította: Rádóczki Attila