Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jeg kom til Comala fordi jeg ble fortalt at faren min bodde her. Pedro Páramo.
Moren min sa det.
Jeg lovet henne å dra. Hun lå for døden, og jeg ville ha lovet henne hva som helst.
Før det sa hun til meg: "Ikke be ham om noe. Krev det som er vårt.
Få ham til å betale en høy pris for måten han forsømte oss på, gutten min."
Jeg hadde aldri tenkt til å holde løftet før jeg begynte å drømme.
Før jeg lot fantasiene mine fly.
En verden begynte å ta form rundt håpet om at det var ham,
min mors ektemann.
Hva skal du i Comala?
Treffe faren min.
Han vil arrangere en fin fest for deg. Han vil bli glad for å se noen.
Så… Hvordan er faren din?
Jeg kjenner ham ikke. Jeg vet bare at han heter Pedro Páramo.
Ser man det.
Kjenner du Pedro Páramo?
Hvem er han?
En levende bitterhet.
- Det er varmt her. - Ja.
Men dette er ingenting. Du vil merke varmen enda mer når vi kommer til Comala.
Jeg sier bare at mange av de som dør der,
kommer tilbake fra helvete for å hente tepper.
Jeg er også Pedro Páramos sønn.
- Er du sikker på at det er Comala? - Helt sikker, min herre.
- Hvorfor ser det så sørgelig ut? - Det er tiden, min herre.
- Byen ser forlatt ut. - Den ser ikke bare forlatt ut. Den er det.
- Ingen bor her. - Hva med Pedro Páramo?
Pedro Páramo døde for mange år siden.
Hvor finner jeg losji?
Se etter donna Eduviges, hvis hun fortsatt lever. Si at jeg sendte deg.
- Hva heter du? - Abundio…
Jeg bringer de samme øynene som min mor så disse tingene med.
Hun sa til meg: "Der vil du finne byen min, bygget på sletten.
Full av trær og løv. Der vil du høre meg bedre.
Jeg vil være nærmere deg."
Skulle gjerne sagt:
"Du ga meg feil adresse.
Du sendte meg til en øde by for å finne noen som ikke lenger er iblant oss."
Unnskyld meg. Vet du hvor donna Eduviges bor?
Der borte. I det rosa huset med buene.
Jeg er Eduviges Dyada.
Kom inn.
Denne veien.
Hva er dette?
Nips.
Huset er fullt av nips.
De som dro, valgte å lagre tingene der, og ingen har kommet for å hente dem.
- Du er sønnen hennes? - Sønnen til hvem?
Doloritas.
- Ja, men hvordan visste du det? - Hun sa du skulle komme.
- At du ville komme i dag. - Hvem? Moren min?
Ja. Hun.
Dette er rommet ditt.
Jeg holder det ryddig i tilfelle noen kommer.
- Det er ingen steder å legge seg. - Ikke tenk på det.
Tretthet er en god madrass.
Det er ikke lett å gjøre alt klart i siste liten.
- Og moren din ga meg beskjed nå nettopp. - Moren min er død.
Derfor var stemmen så svak.
Nå forstår jeg. Når døde hun?
For syv dager siden.
Hun må ha følt seg forlatt.
Vi lovet at vi skulle dø sammen. For å støtte hverandre på reisen.
Så hun fikk et forsprang?
Jeg kommer til å ta henne igjen. Jeg er flink til å ta snarveier.
Du trenger bare å dø når du selv vil, ikke når Vårherre bestemmer det.
Kom og spis først.
- Et eller annet. - Det skal jeg gjøre.
Senere.
Hvorfor sitter du på do så lenge?
Av ingen grunn, mamma.
Hvis du blir der inne, vil en slange komme og bite deg.
Mer snøre, Susana.
- Nei! - Å nei.
Jeg trives fordi du bor her.
Men jeg hater alt annet med stedet.
Selv å ha blitt født her.
Jeg skal komme på besøk.
Du kommer ikke tilbake.
Aldri noensinne.
- Jeg ba deg komme ut. - Jeg kommer, mamma.
- Jeg kommer. - Faren din sier han ikke kan stole på deg.
At du begynner å bli ubrukelig.
Skal ikke du jobbe nå?
- Nei, Rogelio betaler meg ikke. - Du er der for å lære, ikke tjene penger.
Inntil videre må du finne deg i det.
La andre finne seg i det, bestemor. Å finne seg i ting er ikke noe for meg.
Du er en merkelig ung mann.
Du vil nok få det vanskelig, Pedro Páramo.
Jeg trodde kvinnen var gal.
Senere trodde jeg ikke lenger noe. Det føltes som jeg var i en fjern verden.
Og jeg lot meg selv bli revet med.
Ja. Jeg var nær ved å være moren din.
- Fortalte hun deg aldri det? - Nei. Hun fortalte meg bare gode ting.
Jeg hørte om deg fra muldyrføreren som brakte meg hit. En mann ved navn Abundio.
Gode gamle Abundio.
Jeg pleide å gi ham driks for hver reisende han sendte til meg.
Helt til han ble døv.
Mannen hørte godt.
Tilbake til moren din.
Da hun skulle gifte seg med Pedro Páramo,
sa de at hun ikke kunne ligge med en mann den kvelden. Månen var heftig.
Så hun ba meg gå i hennes sted.
Lå du med Pedro Páramo?
Jeg gikk gladelig til sengs med ham.
Men bryllupsfesten hadde slitt ham ut, og han bare snorket seg gjennom natten.
Du ble født året etter. Men ikke av meg. Selv om du nesten var min.
Kanskje moren din ikke fortalte deg det av skam.
Her er et bilde.
Moren din hatet alltid Pedro Páramo. Han bare klagde og ga ordrer.
Selv om hun var vant til det, ble hennes ydmyke øyne forherdet.
Hun begynte å sukke. Til slutt sendte Pedro Páramo henne til søsteren sin.
Vi bodde hos henne i Colima.
Mange måneder senere spurte jeg Pedro Páramo om henne.
Jeg spurte: "Hvordan skal de overleve?" Han svarte: "La Gud ta seg av dem."
"La Gud ta seg av dem."
Når skal du hvile?
Våkne.
Hvorfor gråter du?
Faren din er død.
Han ble drept.
Og hvem drepte deg?
Når skal du hvile?
Hva er i veien?
Det er Miguel Páramos hest.
- Galopperende langs veien til Media Luna. - Bor noen i Media Luna?
Nei, ingen bor der.
- Jeg forstår ikke. Jeg hører ingen hester. - Ikke det?
Nei.
Det må være min sjette sans. En gave fra Gud.
- Eller kanskje en forbannelse. - Hvem var Miguel Páramo?
- Pedro Páramos sønn. - Enda en sønn?
Den eneste han anså som sin egen.
Han sov noen netter hjemme hos meg. Helt til han møtte ei jente fra Contla.
Han besøkte henne hver kveld
og kom tilbake morgenen etter. Men den gangen kom han ikke tilbake.
Hesten hans gikk fortsatt forbi da jeg hørte noen banke på vinduet.
Det kan ha vært bare innbilning.
Hva har skjedd?
- Har hun gjort det slutt? - Nei. Det er ikke det.
Jeg fant ikke byen.
- Hva er det du sier, Miguel? - Det var mye tåke.
Eller røyk. Eller noe annet. Jeg vet bare at Contla ikke finnes.
Jeg kom for å si det fordi jeg vet du forstår meg.
Hadde jeg sagt det til noen andre i Comala, ville de ha sagt jeg var gal.
Som alltid.
Nei. Du er ikke gal, Miguel.
Du må være død. Folk sa at hesten ville drepe deg en dag.
Jeg hoppet over gjerdet far satte opp, for å slippe å ri rundt det.
Og så var det bare røyk.
Dra.
Hvil i fred, unge mann.
Takk for at du tok farvel med meg.
Amen!
La oss takke.
Fader, vi ber deg velsigne ham!
Nei, det skal jeg ikke gjøre.
Han var slem og kommer ikke inn i himmelriket.
Gud ville blitt fornærmet om jeg hadde grepet inn.
Vet du hvem som ble begravet i dag?
Ja, onkel.
Du er sikker på at det var ham?
Ikke helt, onkel. Jeg så ikke ansiktet hans.
- Han grep tak i meg i mørket. - Hvordan visste du det var Miguel Páramo?
Han sa det til meg. Han sa navnet sitt. Han ba meg ikke være redd.
Men du visste vel at han sto bak din fars død?
- Ja, onkel. - Hva gjorde du for å stoppe ham?
Ingenting.
Han sa han ville be om unnskyldning.
Jeg tenkte på det du hadde lært meg.
At vi aldri skal hate noen.
Så følte jeg ham oppå meg.
Han begynte å gjøre fæle ting mot meg.
Jeg trodde han skulle drepe meg.
Nå synker han ned i helvetes dyp.
For det ba jeg alle helgenene om.
Ikke vær så sikker på det, barn. Hvem vet hvor mange som ber for ham nå.
Dessuten ga jeg ham syndsforlatelse.
Hva sier du, onkel?
La oss takke Gud for å ha tatt ham fra denne jorden,
der han har forårsaket så mye skade. Det er uviktig om han er i himmelen nå.
- Unnskyld meg, fader Rentería. - Hva kan jeg gjøre for deg?
- Søsteren min døde. - Hvordan døde hun?
Hun tok sitt eget liv.
Hva vil du at jeg skal gjøre, María?
- Jeg kom for å be deg om å frelse henne. - Men hun begikk jo selvmord.
Hun handlet mot Guds vilje.
Hun vaklet i sin siste time.
Hun gjorde så mange gode gjerninger for å bli frelst.
- Tenk å miste dem så brått. - Nei, hun mistet dem ikke.
Hun ble kvalt av sitt eget blod. Med sterke smerter.
Og smerte…
Du fortalte oss en gang noe om smerte som jeg ikke husker.
Kanskje vi kan holde noen gregorianske messer.
Men vi må be om hjelp, sende bud etter prester. Det koster penger.
Jeg har ingen penger. Det vet du, fader.
Da lar vi ting være som de er. Setter vår lit til Gud.
Ja vel, fader.
Hill deg, Maria
Redd sjelen hennes
Fra skjærsilden
Med din tilgivelse
Flammen fra stearinlyset
Gir evig hvile
Har du hørt dødsralling før?
Nei.
Det er like greit, unge mann.
Donna Eduviges.
Donna Eduviges!
Kommer du ikke tilbake?
La meg dra hjem!
Slipp meg! Don Fulgor!
Nei!
Donna Eduviges, er det deg?
Jeg er ikke Eduviges.
Jeg heter Damiana.
Jeg fant ut at du var her og kom for å hente deg.
Damiana Cisneros?
Bodde du i Media Luna?
Jeg bor der nå. Derfor tok det litt tid å komme hit.
Mor fortalte om en Damiana som tok seg av meg.
Jeg har kjent deg siden du åpnet øynene, Juan Preciado.
Jeg blir med deg. Jeg vet ikke hva som skjer her.
Veldig rare ting foregår.
Jeg må fortelle deg at like før du kom, i det rommet,
hørte jeg noen jamre. Som i smerte.
Kanskje det er et ekko der inne.
I det rommet ble Toribio Aldrete hengt for lenge siden.
Så ble døren holdt låst til liket tørket ut.
Jeg vet ikke hvordan du kom deg inn. Det finnes ingen nøkkel til døren.
Ingen kan si at du ikke er mann nok, don Fulgor. Jeg vet at du klarer det.
Ikke med autoriteten bak deg, men helt på egen hånd.
Men du og jeg skal bruke dette papiret som dopapir.
Det er alt det er godt for.
Og nå som jeg vet hva dette handler om, kan jeg ikke gjøre annet enn å le.
Det står: "Toribio Aldrete har oversett eiendomsgrensene
og plassert gjerdene på Media Lunas jord,
som er don Pedro Páramos eiendom."
Får ikke det deg til å le også, don Fulgor?
Påstått "ulovlig bruk".
"Anklage om ulovlig bruk".
Sjefen din burde skamme seg over å være så uvitende.
Viges, får jeg bruke rommet oppe?
Hva du enn ønsker, don Fulgor. Skal alle mennene dine overnatte?
Nei. Bare én.
Ikke tenk på oss. Gå og legg deg.
Bare legg igjen nøkkelen.
Slå deg ned, Fulgor. Her kan vi snakke i ro og mak.
- Hvorfor setter du deg ikke? - Jeg foretrekker å stå, Pedro.
Som du ønsker. Men det er "don Pedro".
- Hvordan går det? - Med hva?
Du vet. Media Luna.
Dårlig. Ingenting gjenstår. Vi har solgt den siste buskapen.
Se selv. Jeg skal ikke gå i detaljer, for du kjenner ikke stedet.
Jeg har i hvert fall aldri sett deg der. Til dags dato skylder vi…
Hvem skylder vi penger? Det er alt jeg bryr meg om.
Vi skylder søstrene Preciado mest.
Deretter familien Fregoso og Guzmán.
- Det er ingenting igjen å betale med. - Hvorfor ikke?
Familien din brukte opp alt. De lånte uten å betale noe tilbake.
Jeg pleide å si til din avdøde mor: "Fortsetter du slik, bruker du opp alt."
Og det var det som skjedde.
Men noen vil kanskje betale godt for eiendommen.
- Du? - Hvordan kan du tro det?
Jeg kan tro hva som helst, Fulgor.
Greit. I morgen begynner vi å ordne opp. Vi starter med søstrene Preciado.
- Vi skylder dem mest, sa du? - Ja.
Jeg hørte en av dem flyttet til byen. Colima.
Så Lola, jeg mener donna Dolores, ble eneeier av Enmedio Ranch.
Det er henne vi må betale.
I morgen skal du be om Lolas hånd.
Hvorfor skulle hun ville ha meg? Jeg er gammel.
Nei. Du skal be på mine vegne. Hun har tross alt en viss sjarm.
Fortell henne i morgen at jeg er dypt forelsket i henne.
Skal bli.
Be fader Rentería arrangere det.
- Hvor mye penger har vi? - Ingen.
Da lover vi å betale ham når vi får pengene.
- Vil du sette deg nå? - Ja, don Pedro.
- Jeg liker å jobbe med deg. - Si til Lola at jeg elsker henne.
- Det er viktig. - Ja vel.
Det er sant, Sedano. Jeg elsker henne. På grunn av øynene hennes.
Øynene hennes. Selvsagt.
Beklager at jeg rødmer, don Fulgor.
Jeg trodde bare ikke at don Pedro hadde lagt merke til meg.
Han tenker på deg hele natten.
Han kunne ha valgt hvem som helst. Det er så mange pene jenter i Comala.
- Hva vil de si når de finner det ut? - Han er en veldig reservert mann.
Don Lucas Páramo, måtte han hvile i fred, sa du ikke var god nok for ham.
Så han holdt kjeft av lydighet.
Nå som foreldrene hans er døde, står ingenting i veien for ham lenger.
Vi kan la bryllupet stå i overmorgen.
- Hva sier du til det? - Det er veldig snart.
Min herre.
Jeg har ikke noe klart. Jeg må bestille brudeutstyr og skrive til søsteren min…
Nei. Jeg er ikke klar før 8. april.
- Be ham gi meg noen dager. - Han vil gifte seg med en gang.
Ikke tenk på brudeutstyret. Vi tar oss av det.
Don Pedros avdøde mor ville ha ønsket at du brukte brudekjolen hennes.
Det er en familietradisjon.
Men det er også et problem med datoen. Kvinneproblemer, vet du.
Det er flaut å si det, don Fulgor. Det er månesyklusen min.
- Jeg er så flau. - Hva så?
Ekteskap handler ikke om det.
- Det handler om kjærlighet. - Don Fulgor, du forstår ikke.
Jo. Bryllupet skal stå i overmorgen.
Husk å si til dommeren at jorden skal eies i fellesskap.
I fellesskap.
- Skal bli, don Fulgor. - Ha meg unnskyldt.
- Varm opp litt vann, Damiana. - Ja vel, frøken.
Jeg skal få den til å komme allerede i kveld.
Men den vil uansett vare tre dager som vanlig.
Takk, kjære Gud, for at du ga meg don Pedro.
Selv om han vil hate meg senere.
Don Fulgor, er Media Luna til salgs? Skal vi se oss om etter annet arbeid?
Du vet ikke hva arbeid er. Men du vil lære, tro meg.
Så du blir værende, don Fulgor? Sa du ikke at Pedro var ubrukelig?
Sjefen min, don Lucas, pleide å si det.
At han ikke ville stille opp når han ble gammel.
"Sønnen min er udugelig", sa han. Heretter skal du kalle ham "don Pedro".
Jeg spurte henne, og hun var veldig villig.
Presten vil ha 60 peso for å droppe ekteskapslysingen.
Jeg sa vi skulle betale i tide.
- Ba du ikke Dolores om forskudd? - Nei, sjef.
- Jeg turte rett og slett ikke. - Fulgor, du er en pyse.
- Jeg ville ikke ødelegge lykkefølelsen. - Hør her. Neste uke drar du til Aldrete.
Be ham flytte gjerdet. Han er på Media Lunas jord.
- Målene hans stemmer. Jeg er sikker. - Si at han har regnet feil.
- Riv ned gjerdene om du må. - Hva med lovene?
Hvilke lover, Fulgor? Heretter lager vi lovene.
Anklag Aldrete for ulovlig bruk eller hva enn du kommer på.
Si at Lucas Páramo er død. Han må inngå en ny avtale med meg.
- Skal bli, sjef. Unnskyld meg. - Sett i gang.
"Ulovlig bruk"…
Ingen får snakke stygt om deg, don Fulgor.
Men jeg skal faen meg ta den jævla sjefen din!
- Hva tenker dere å gjøre? - La deg hvile litt, sjef.
Tequila har ennå ikke hindret meg i å gå.
- Kom igjen, Toribio. - "Ulovlig bruk".
Don Fulgor, jeg vil nødig fornærme deg, men jeg foretrekker å sove hjemme.
For ikke å gjøre kona mi bekymret. Jeg vil ikke være til bry.
Det er ikke noe bry, don Toribio.
Kom igjen.
Hva skal dere gjøre?
Slipp meg! La meg dra hjem! La meg gå og si farvel til kona mi!
Slipp meg!
Vis nåde, don Fulgor!
Don Fulgor!
Nei!
- Godt å ha deg her, don Rubén. - Takk, don Pedro.
- Takk. - Ha meg unnskyldt.
- Går det bra? - Helt utmerket.
Ha meg unnskyldt.
Mine herrer.
Skål, don Pedro.
- Jeg og gutta vil gratulere deg. - Takk, Fulgor.
Mine herrer.
- Tatt deg av det med Toribio Aldrete? - Ja visst, sjef.
Da gjenstår familien Fregoso og noe annet vi ordner senere.
Hva da, don Pedro?
Å finne han som drepte faren min.
Men det kan vente. Jeg vil nyte hvetebrødsdagene.
La oss dra, folkens.
- Ha oss unnskyldt. - Klart det.
Gratulerer, don Pedro.
- Advokat. - Gratulerer.
Skal jeg ta asjetten, fader?
Likte du maten, fader?
- Dorotea. - Her.
- Måtte Gud belønne deg, Damiana. - Gå ut bakdøren når du er ferdig.
Ha meg unnskyldt.
Hva er det?
Jeg er straks tilbake. Hva foregår?
- Hva for noe? - Han er full. Han vil ikke merke det.
Hva mener du, Lola? Tror du ikke han vil merke det?
- Jeg er eldre og blekere enn deg. - Det ser man ikke i mørket.
Nei, jeg kan ikke. Dolores, du må gå selv.
Det er fortsatt mitt månedlige. Gjør det. Jeg skal gjøre det godt igjen.
Gå i mitt sted.
- Det er det man har venner til. - Nei!
Denne byen er full av ekko.
Mange netter kunne jeg høre støyen fra en fest.
Jeg hørte den helt fra Media Luna.
Jeg kom for å se hva oppstyret var, og jeg fant det vi ser akkurat nå.
Gatene, like tomme som de er nå.
Jeg blir ikke redd lenger. Jeg tror disse ekkoene vil dø ut en dag.
Hvis det er ekko, må de komme fra en stemme.
Du vil høre dem. Som om de kom ut av en sprekk eller fra under steinene.
Dette var familien Páramos hus.
Siden besteforeldrene kom til Comala.
Men don Pedro levde mesteparten av livet i Media Luna. Og jeg bodde der med ham.
Jeg ble sjefen for tjenerne hans. Jeg visste hvordan man fikk respekt.
Jeg var den eneste som ikke slapp ham inn i senga mi.
- Skal du til Media Luna? - Du vil ha et sted å hvile der.
Du kan ikke forestille deg hvor mange sjeler det er som streifer rundt i gatene.
Det er sjelene til de som ikke fikk syndsforlatelse og fortsatt sørger.
Særlig de Pedro Páramo fikk drept etter drapet på faren.
- Var det så mange? - Ja.
Nevnte mamma min ankomst for deg også?
Nei.
- Hva skjedde forresten med moren din? - Hun døde.
Du burde nok ha visst det.
Hvorfor det?
- Jeg har ikke visst noe på flere år. - Så hvordan fant du meg?
Lever du, Damiana?
Damiana?
Damiana Cisneros!
Damiana!
- Ta ham, Damiana. - Ok.
Hvorfor sukker du, Doloritas?
Skulle gjerne vært en musvåk så jeg kunne flydd til min søster.
Selvsagt, donna Doloritas. Du kan dra og besøke henne med en gang.
Vi drar tilbake.
Pakk sakene hennes. Selvsagt får hun dra.
Moren min lengtet etter Comala. Å dra tilbake dit.
Til stedet hvor man ville leve for alltid.
- Er ikke det Filoteo Aréchiga? - Det er ham. Lat som ingenting.
- Tror du han følger etter oss? - Det bør han ikke.
Han er visstnok den som finner jenter til don Pedro.
- Virkelig? - Kom.
Unnskyld meg.
Jeg gikk bare forbi.
Don Pedro skulle ikke drepe meg.
Han ville bare vite om jeg var i bryllupet der faren ble drept.
Han dreper alle gjestene.
Men han ville bare skremme meg!
Himmelen er enorm.
- Hva gjør du her? - Er dere ikke døde?
Han er full.
- Han er bare redd. - Kom inn.
Er du syk?
Jeg vil bare tilbake dit jeg kom fra.
Du bør vente til i morgen. Alle veiene er tøffe.
Du kan gå deg bort. Jeg følger deg i morgen.
Hvem kan han være?
Hvordan kom han seg hit?
Han må ha gått seg bort.
Kan du ikke få deg litt søvn og la meg hvile?
Se på ham.
Se hvordan han ligger og vrir seg. Som en fordømt mann.
Han har nok tatt mange liv.
Det er appelsinblomstvann. Det vil lette frykten din.
Ikke vær bekymret for meg.
Hvordan kommer jeg ut?
- For å dra hvor hen? - Hvor som helst.
Veiene er mange.
Hvor ble mannen din av?
Han er ikke mannen min. Han er broren min.
Han vil ikke tro det.
Men finner du meg ikke skremmende?
Kom nærmere.
Se meg i ansiktet.
Hva vil du jeg skal se?
Ser du ikke synden på meg?
Ser du ikke merkene, som et utslett?
Og det er bare på utsiden.
På innsiden har jeg blitt et hav av gjørme.
Hvis det er greit…
…vil jeg gjerne sove litt.
Han kommer ikke tilbake.
Hva?
Jeg så det i øynene hans.
Han ventet på at noen skulle komme så han kunne dra.
Nå skal du passe på meg.
Hva er det? Vil du ikke ta deg av meg?
Sov ved siden av meg.
Jeg har det bra her.
Du bør legge deg i sengen. Midden vil ete deg levende der nede.
Pedro Páramo skånet ingen.
Det er utilgivelig.
Og hva med voldtektene?
Vi fryktet ham også.
- Vi må vente til han dør. - Du får ikke noe herfra.
- Be for oss, Juan Preciado. - Be til Gud for meg, Juan Preciado.
Juan Preciado!
Du forventer at jeg skal tro du døde av kvelning, Juan Preciado?
Jeg fant deg anspent. Som en som døde av skrekk.
Det er sant, Dorotea. Det var mumlingen som drepte meg.
Frykten kom sent, og det var da sjelen min frøs.
Hører du det? Det regner der ute.
Kjenner du ikke regnet dunke på bakken?
Det føles som om noen går oppå oss.
Prøv å tenke hyggelige tanker. Vi skal ligge begravet her lenge.
Fall, regn, fall. Fall til du ikke orker mer.
Hvor kommer du fra på denne tiden av døgnet?
- Jeg var ute og melket. - Melket hvem da?
- Klarer du ikke å gjette det? - Det må være Dorotea, la Cuarraca.
- Bare hun liker babyer. - Du er en idiot, Fulgor.
- Margarita. - Hvor har du vært, Miguel?
Ute og besøkt mødre.
Du. Kjenner du Dorotea? Hun kalles "la Cuarraca".
Om du vil treffe henne, er hun utenfor. Hun står opp tidlig for å få frokost her.
- Hun er fattig og lever av almisser. - Fordømte gamle mann.
Dorotea!
Kom hit. Jeg har et tilbud til deg.
Gi meg eggene. Heretter skal du gi den kvinnen samme mat som meg.
Uten unntak.
Fulgor!
- Unnskyld meg, sjef. - Hvordan går det?
Vi kjørte kveget fra Enmedio Ranch, som familien Fregoso eide.
Derfra kjørte vi det til Vilmayo-fjellene.
Ok.
Hva er i veien?
I morges anklaget noen din sønn, Miguel, for å ha drept en mann.
Lat som det var meg.
Gi meg skylden for alt han gjør.
Miguel vil gi deg mye hodebry, sjef. Han liker å lage bråk.
La ham være. Han er bare en guttunge.
Hvor gammel er han nå? Han må være 17. Ikke sant, Fulgor?
Jeg tror det. Men han er voldelig og uvøren.
Noen ganger tror jeg han er i et kappløp med tiden.
- Han vil ende opp med å tape. - Han er fortsatt et barn, Fulgor.
Det får du gjerne mene, sjef.
Men kvinnen som hevdet at sønnen din drepte mannen hennes, var utrøstelig.
- Hvem var det? - Folk jeg ikke kjenner.
Ikke tenk på det, Fulgor. De folkene finnes ikke.
- Bevar roen. Vi skal ikke gjøre noe. - Greit.
Unnskyld meg, sjef.
Moren min pleide å fortelle meg om de grønne slettene og skyene.
Men hun fikk ikke engang dødd her. Selv til det sendte hun meg i stedet.
Det er rart, Dorotea. At jeg aldri fikk se himmelen.
Den ble uviktig for meg da fader Rentería sa jeg aldri ville kjenne Guds herlighet.
På grunn av syndene mine. Han burde ikke ha sagt det.
Når de slenger igjen en dør rett foran nesen på deg,
og den eneste åpne leder til helvete, er det bedre å aldri ha blitt født.
Jeg hørte at donna Susana og faren forlot Mascota.
- Hvor dro de hen? - Jeg sjekket hele fjellkjeden.
Noen sier de dro en vei, andre en annen. Jeg finner dem ikke, don Pedro.
Finn dem for enhver pris. Det er som om jorden slukte dem.
Skal bli.
Ikke sånn. Hodet først.
- Hva gjorde de mot ham? - Ingen har gjort noe som helst.
- Han møtte døden helt alene. - Hesten drepte ham, don Pedro.
Jeg begynner å betale.
Best å gjøre det fort og få det overstått.
- Gjør slutt på hestens lidelser også. - Skal bli, don Pedro.
Don Pedro, fader Rentería vil treffe deg.
Med en gang?
Be ham komme inn.
Kom inn, fader.
Beklager forstyrrelsen.
Don Pedro, jeg ble fortalt at moren hans døde under fødselen, og at han er din.
Her er han.
Du kan beholde ham og gjøre ham til prest, fader.
Ikke med det blodet i seg. Jeg vil ikke ha det ansvaret.
Tror du jeg har ondt blod?
Det gjør jeg virkelig, don Pedro.
Jeg skal vise at du tar feil. Han får bli. Folkene mine vil ta seg av ham.
Jeg tenkte meg det. Her vil han i det minste ikke mangle næring.
Damiana!
Ta deg av denne tingen. Han er sønnen min.
Skål for den avdøde moren og deg.
- Og for ham? - For ham også. Hvorfor ikke?
Her.
Herre, gi ham evig hvile og la evig lys skinne på ham.
Vis tjeneren din nåde, Herre.
- Vis sjelen hans nåde. - Amen.
Jeg vet du hatet ham, fader. Det var riktig av deg å gjøre.
Drapet på broren din. Det som skjedde med din niese, Ana.
Men glem det nå. Tilgi ham slik Gud kan ha tilgitt ham.
Ta imot denne donasjonen til kirken.
Du vil vite om dette er prisen. For min del får du gjerne fordømme ham.
- Hill reneste Maria. - Unnfanget uten synd.
Fortell meg dine synder.
Jeg tilstår at jeg i går kveld lå med Pedro Páramo.
- Hva mer? - Jeg venter hans barn.
Jeg ga datteren min til Pedro Páramo.
Måtte ondskapen din tjene… Barmhjertige fader.
- Hill reneste Maria. - Unnfanget uten synd.
Så nå drikker du deg full?
Nå som jeg ikke kan skade ham,
kan jeg si at det var jeg som skaffet alle de jentene
til avdøde Miguelito Páramo.
Brakte du dem til ham?
Noen ganger. Andre ganger arrangerte jeg det bare.
Eller så fortalte jeg ham når de ville være alene så han kunne overraske dem.
Fader…
Fader, skal du ikke gi meg noen bot?
Hva vil du at jeg skal gjøre med deg, Dorotea?
Vær din egen dommer. Se om du kan tilgi deg selv.
Jeg kan ikke det, fader. Men det kan du.
Hvor mange ganger har du vært her og bedt meg sende deg til himmelen når du dør?
Du ville prøve å finne sønnen din der, ikke sant, Dorotea?
Vel, du kan ikke dra til himmelen lenger.
Men måtte Gud tilgi deg.
Øyenvippene hennes er nå stille. Hjertet hennes er nå stille.
- Var det du som sa alt det, Dorotea? - Skremmer de deg fortsatt?
Her er det ikke noe mer enn en død ting.
Jeg hørte noen snakke. En kvinne.
- Jeg trodde det var deg. - Trolig hun som snakker med seg selv.
Hun i den store graven, donna Susanita. Hun ligger begravet ved siden av oss.
Når gamle lik blir fuktige, begynner de å røre på seg.
Så våkner de.
Og hvem er hun?
Pedro Páramos siste kone. Hun var visstnok sinnssyk.
Hva snakker hun om?
Hun bare stønner. Kanskje han fikk henne til å lide.
Ikke tro det. Han elsket henne.
Han elsket henne mer enn noen annen kvinne.
Nei, du tapte.
Nå husker jeg at moren døde av tuberkulose.
Det var da hun og faren hennes forsvant.
Da de tok henne med til Pedro Páramo mange år senere, hadde hun allerede lidd.
Han elsket henne så høyt at han tilbrakte sine gjenværende år i en equipal-stol,
der han så ned veien hvor hun ble ført til kirkegården.
Ikke lenge igjen nå.
Ikke lenge igjen.
Unnskyld meg.
Her er tallene du ba om, don Pedro.
Kjære vene.
Vet du hvem som er tilbake? Bartolomé San Juan.
Hvorfor det?
Det er det jeg vil vite.
Han dro rett til ditt gamle hus som om du allerede hadde leid det til ham.
Slik oppførte han seg. Jeg skal ordne opp i morgen, don Pedro.
Kom begge to?
- Ja. Han og kona. Hvordan visste du det? - Er hun ikke datteren hans?
Han behandler henne som om hun er kona.
Det er Susana. Jeg er sikker på det, Fulgor.
Vi fant dem ved de forlatte La Andrómeda-gruvene.
De må ha blitt drevet dit av ryktene om folk som tar til våpen.
Det er mulig. Det begynner visst å bli veldig alvorlig.
Han må ha villet ta henne med til et livlig sted. Gå og legg deg, Fulgor.
Om jeg får lov, sjef.
Denne byen smaker av ulykke.
Vi vil ikke finne noen frelse her. Jeg kan føle det.
Jeg hadde forestilt meg at det han ga oss, ikke ville være gratis.
Vet du hva Pedro Páramo sa?
Han sa at alt han vil ha av meg, er deg.
At du har vært mitt beste verk.
Han sier dere lekte sammen som barn. At dere svømte sammen i elven.
Hadde jeg visst det, ville jeg ha pisket deg i hjel.
Tviler ikke.
Så du er villig til å ligge med ham?
- Ja, Bartolomé. - Ikke kall meg Bartolomé.
Jeg er faren din!
Jeg har fortalt ham at du er enke, og at du ikke har kommet over mannen din.
Det er i hvert fall sånn du oppfører deg.
Jeg har prøvd å snakke ham fra det. Men han skuler når jeg snakker med ham.
Han er ren ondskap. Det er det Pedro Páramo er.
Og hvem er jeg?
Du er datteren min. Min. Datteren til Bartolomé San Juan.
Hva har vi gjort? Hvorfor har sjelen vår råtnet?
Det er ikke sant.
- Det er ikke sant. - Hva er ikke sant?
Har du gått fra vettet?
Ja, Bartolomé. Visste du ikke det?
Visste du, Fulgor, at hun er verdens vakreste kvinne?
Jeg trodde jeg hadde mistet henne for godt.
Jeg skal ikke miste henne igjen.
- Forstår du meg, Fulgor? - Ja.
Faren skal få det nødvendige for å kunne jobbe videre i gruvene.
Det blir lettere å få ham til å forsvinne der, eller hva?
- Det er mulig. - Det må være garantert.
Hun må bli foreldreløs. Vi må hjelpe de trengende.
Hva om hun oppdager det, sjef?
Hvem skal si det til henne? Du eller jeg?
- Sannsynligvis ingen. - Ikke si "sannsynligvis". Det vil gå bra.
Send ham for å jobbe der, men be ham la datteren bli her.
Gjør det, Fulgor.
Igjen liker jeg hvordan du håndterer ting. Du får tilbake den ungdommelige ånden.
Kom igjen, folkens.
Velkommen, frue. Kom inn.
Denne veien.
Susana.
Jeg er Pedro Páramo.
Pedro.
Jeg blir med deg, frøken.
Er det deg, Bartolomé?
Hva har vi gjort?
Hva er i veien, Damiana? Hvorfor skrek du?
Nei.
Jeg skrek ikke. Du må ha drømt.
Jeg sa jo at jeg aldri drømmer. Aldri.
Dessuten har jeg sovet lite.
Du slapp ikke ut katten i går, og den lot meg ikke sove.
Katten sov med meg, mellom beina mine.
Den var søkkvåt, så jeg lot den sove i sengen min.
Den brukte natten på å gjøre sirkustriks.
Den er kjærlig, men får ikke være her mens jeg sover.
Jeg syns synd på deg, Susana.
Faren din døde. For to netter siden.
I dag kom de for å si at vi ikke trenger å gjøre noe. De har allerede begravd ham.
Reisen var for lang til å bringe ham hit.
Du er helt alene nå.
Da var det altså ham.
Du kom for å ta farvel med meg.
Si hva du ser, Susana.
Jeg ser ingenting, pappa.
Jeg skal fire deg lenger ned. Si ifra når du treffer bunnen.
Prøv å finne noe.
Penger!
Runde gullklumper. Se etter det, Susana.
Susana!
Se etter mer, Susana! Penger!
Er det deg, pappa?
Jeg har kommet for å trøste deg.
Hjertet ditt dør.
Ikke la hjertet ditt dø ut.
Gå vekk, fader.
Og kom aldri tilbake.
Hvorfor kommer du om du allerede er død?
Åpne den. Sånn. Kanaliser vannet den veien.
Grav dypere.
Den veien.
Jeg kjenner ham. Han er Media Lunas formann.
- Hva kan jeg hjelpe dere med? - Jobber du for Pedro Páramo?
Ja.
Si at vi er revolusjonære. Vi skal ta jorden hans.
- Greit. - Skynd deg!
Si at vi møter ham der. Fortere!
Løp fortere!
Fortere!
De la ikke merke til meg, men stakkars don Fulgor døde mens han løp.
Si til mennene at jeg er her om de trenger noe.
De bør komme til meg. Hva slags revolusjonære er de?
Vet ikke, men de kalte seg det.
Dra til La Consagración først. Du kjenner Tilcuate, han med ett øye?
- Si at jeg trenger ham. - Ja vel, sjef.
Mine herrer, hva mer kan jeg gjøre for dere?
Som du ser, har vi tatt til våpen.
Hva så?
- Det var alt. Syns du ikke det er nok? - Hvorfor har dere gjort det?
Fordi andre har gjort det. Har du ikke hørt det?
Så fort vi mottar instrukser, skal vi fortelle deg årsaken.
Jeg vet årsaken.
Jeg kan dele den med deg.
Vi har gjort opprør mot regjeringen og sånne som dere
fordi vi har fått nok av dere.
Regjeringen fordi de er kjeltringer,
og dere fordi dere er avskyelige banditter.
Vi skal ikke si noe til regjeringen. Vi skal la kulene snakke for oss.
Hvor mye trenger dere til revolusjonen?
- Kanskje jeg kan hjelpe. - Herren snakker fornuft, Perseverancio.
Vi trenger en rik venn til å hjelpe oss, og hvem er vel bedre enn denne herren?
La oss se, Casildo!
Hvor mye trenger vi?
Han ville ikke gitt vann til Sankt Peters hane.
La oss ta alt han har, ned til maisen som sitter fast i jorden hans.
Ta det med ro, Perseverancio.
La oss komme til enighet.
Du snakker, Casildo.
Jeg tenker at rundt 20 000 peso vil være en god start.
Eller kanskje herren mener det er for lite.
Han er jo så ivrig etter å hjelpe.
La oss si 50 000, da.
Er vi enige?
Jeg gir dere 100 000 peso.
- Hvor mange menn har dere? - Tre hundre.
Ok. Jeg låner dere 300 menn til for å øke antallet.
Dere får både mennene og pengene innen en uke.
Pengene er en gave, men mennene er bare til låns.
Ja, hvorfor ikke?
Da ses vi om åtte dager, mine herrer. Hyggelig å treffe dere.
Hvem tror du lederen er?
Jeg vil si han med stor mage som satt i midten og aldri så opp.
- Det er nok ham. - Nei, Damasio. Du er lederen deres.
- Eller vil du ikke delta i opprøret? - Jeg er mer enn klar.
Jeg liker jo en god kamp.
Du har sett hva det handler om og trenger ikke råd.
Samle 300 gode menn og slutt deg til opprørerne.
- Resten finner du ut selv. - Hva med pengene?
Skal jeg betale mennene?
Du får ti peso for hver mann. Nok til deres mest presserende utgifter.
Si at resten vil stå her til deres disposisjon.
Hold deg i nærheten av jorden min så folk ser at den har en eier.
Besøk meg når du kan eller har noe nytt å melde.
- Skal bli. Vi ses, sjef. - Dra av sted.
Nå er det hun som snakker, Juan Preciado. Hva sier hun?
Hun sier at hun ville miste seg selv inni ham…
…da hun kjente at kjødet hennes åpnet seg.
Men at hans død såret henne enda mer.
- Det er det hun sier. - Hvem snakker hun om?
Sikkert noen som døde før henne.
Margarita.
Lukk opp, Margarita.
Lille kjøttstykke.
Det er sanden.
Svøm med meg.
Så mye skum…
Når vil dette ta slutt?
Ingenting kan vare så lenge.
Ethvert minne, uansett hvor intenst, vil falme til slutt.
Kanskje det ikke er et minne.
I 30 år…
…har jeg ventet på å få alt. Ikke bare noe, men alt som kunne fås.
Så det ikke ville være noe igjen å begjære.
Bortsett fra deg. Jeg begjærer deg.
Da jeg hørte at du kom tilbake…
…ville jeg omfavne deg, omgi deg av glede.
Og jeg gråt, Susana, da jeg fikk vite at du endelig skulle komme tilbake.
Frue.
Natten er full av synd, hva?
Ja, Susana.
Og hva er vel livet om ikke synd?
Hører du det ikke?
Hører du ikke jorden kverne?
Nei, Susana.
Jeg hører ingenting.
Jeg er ikke så heldig som deg.
Du ville blitt forbløffet over de tingene jeg hører.
Tror du på helvete, Damiana?
Ja, Susana. På himmelen også.
Jeg tror bare på helvete.
- Hvordan går det med damen? - Veldig dårlig.
Susana?
Jeg så donna Susanita dø.
- Hva sier du, Dorotea? - Det jeg nettopp sa.
Jeg husker at lyset i det vinduet sloknet etter å ha stått på i over tre år.
Natt etter natt.
Bra. Hva venter du på?
Munnen min er full av jord.
Ja, fader.
Ikke si: "Ja, fader." Gjenta det jeg sier.
Hva skal du si til meg? Skal jeg bekjenne mine synder igjen?
Nei, Susana. Jeg har bare kommet for å snakke med deg. Forberede deg på å dø.
Skal jeg dø?
Ja, barn.
Så hvorfor lar du meg ikke være i fred? Jeg vil hvile.
Jeg skal la deg være i fred.
Mens du gjentar ordene jeg sier, vil du sovne,
og ingen vil vekke deg igjen.
Ja vel, fader. Jeg skal gjøre som du sier.
Munnen min er full av jord.
Jeg svelger skummet spytt.
Jeg tygger jordklumper fulle av mark.
Munnen min skjærer grimaser, gjennomboret av tenner.
Gelatinen i øynene mine smelter.
Håret mitt brenner i én flamme.
Han beskyttet meg i armene sine. Han ga meg kjærlighet.
Det er mer. Visjonen om Gud.
Det siste flyktige bildet av dem som er dømt til evig lidelse.
Det milde lyset fra hans uendelige himmel. Kjerubenes jubel.
Guds frydefulle blikk.
Og ikke bare det,
alt smeltet sammen med dyp jordisk sorg.
Margen i våre bein blir til ild.
Blodet i årene våre blir til ildstrenger.
Det får oss til å rygge tilbake i sterk smerte
som aldri forsvinner, alltid oppildnet av Herrens vrede.
Du skal bli dømt av Gud. Og hans dom over syndere er umenneskelig.
Gå nå, fader. Ikke vær bekymret for meg.
Jeg har ro i sjelen. Og jeg er veldig trøtt.
Damiana. Gråt et annet sted, er du snill.
Ringingen for det dødsfallet varte lenger enn den burde.
UBESMITTET UNNFANGELSE
Folk begynte å komme fra alle kanter, lokket dit av kirkeklokkene.
Det ble gradvis til en stor fest.
Comala vrimlet av folk, feiringer og oppstyr.
Se! Hun er i lufta!
Utrolig!
Unna vei!
Klokkene sluttet endelig å ringe. Men festen fortsatte.
Det var umulig å få dem til å forstå at dette var en tid for å sørge.
Brann!
Ikke bare stå der, don Pedro.
Sett deg, i det minste.
Comala vil dø av sult hvis ikke jeg gjør noe.
Sjef.
- Fader Rentería har tatt til våpen. - Hvorfor det?
Fordi den revolusjonære regjeringen har suspendert gudstjenester.
Var ikke du sammen med Villa? Eller var det Obregón?
Fred har blitt sluttet der, don Pedro. Vi må klare oss selv.
Hva skal vi gjøre?
- Slutte oss til ham eller kjempe mot ham? - Saken er klar. Ta regjeringens parti.
Men vi er irregulære. De anser oss som opprørere.
Gjør som du vil, da.
Jeg slutter meg til presten. Jeg liker måten han roper på.
Dessuten er jeg sikret frelse da.
Vel, sjef. Vi ses.
- La oss dra. - La oss dra.
Da Pedro Páramo kastet ut folkene og satte seg i equipal-stolen sin,
ble jorden en ødemark og lagt i ruiner.
Byen begynte å tømmes. Overalt fant man folk som tæret bort.
Og Comala ble fylt med avskjeder.
Jeg ble der. Jeg hadde ikke noe sted å dra.
Men almissene jeg levde av, forsvant sammen med folkene.
Og jeg begynte å sulte i hjel.
Etter at vi fant deg, var knoklene mine fast bestemt på å hvile.
Hva med sjelen din? Hvor tror du den ble av?
Den tryglet meg om å reise meg og leve videre.
Som om den fortsatt håpet at jeg skulle bli renset for mine synder.
Jeg prøvde ikke engang.
Jeg åpnet munnen for å slippe ut sjelen, og den dro av sted.
Jeg følte at blodtråden som knyttet den til hjertet mitt, falt i hendene mine.
Jeg trodde ingen ville se meg.
Jeg kom jo aldri i veien for noen.
Jeg tok ikke engang opp plass i jorden.
De begravde meg i din grav, der jeg passet fint i armene dine.
Det slår meg at jeg burde ha holdt deg i armene mine isteden.
Hva med Pedro Páramo?
Årene gikk, og han var alltid der, som et fugleskremsel.
Han hadde glemt søvn og tid.
Fordi han fryktet nettene som fylte mørket med spøkelser.
Han var redd for å bli låst inne med spøkelsene sine.
Damiana! Kom og finn ut hva mannen vil.
Gi meg penger til å begrave kona mi.
Frels oss, Vårherre, fra den ondes snarer.
Hva sa du?
Jeg har kommet for å få hjelp til å begrave kona mi.
Jeg solgte til og med eslene mine for å betale legen, men…
- Bare gå. - Det var forgjeves.
Hun ligger der.
Alene. Og utstår fuktigheten.
Hjelp! Hjelp oss, en eller annen!
Gi meg noe.
Gi meg noe!
Går det bra, sjef?
Kom igjen.
Det er meg.
- Skal jeg bringe deg lunsjen din? - Jeg skal gå dit selv.
Jeg går nå.
SLUTT
BASERT PÅ JUAN RULFOS ROMAN
Tekst: Rune Kinn Anjum