Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Am venit în Comala. Am aflat că aici trăise tata.
Un bărbat pe nume Pedro Páramo.
Mi-a spus mama.
Și i-am promis că voi veni.
Era pe patul de moarte. I-aș fi promis orice.
Înainte de asta, îmi spusese:
„Să nu-i ceri nimic!”
„Cere doar ce e al nostru!”
„Pentru cum ne-a neglijat, fiule,
fă-l să plătească scump!”
N-aveam de gând să-mi țin cuvântul.
Până când am început să visez.
Să-mi las închipuirile să se înfiripe.
O lume a început să prindă formă în jurul speranței puse în acel om,
soțul mamei mele.
Ce cauți în Comala, dacă pot să întreb?
Merg să-l văd pe tata.
O să-ți dea o petrecere frumoasă.
Se va bucura să vadă pe cineva.
Deci…
Cum e tatăl tău?
Nu-l cunosc.
Știu doar că îl cheamă Pedro Páramo.
Măi să fie!
Îl cunoști pe Pedro Páramo?
Cine e?
E ciuda întruchipată.
- E cald aici. - Da.
Și încă asta nu e nimic.
Să vezi ce cald îți va fi în Comala!
Zic doar
că mulți dintre cei ce pier acolo
se întorc din iad să-și ia păturile.
Și eu sunt fiul lui Pedro Páramo.
Sigur acolo e Comala?
Sunt sigur, domnule.
De ce pare așa trist?
Așa-s vremurile, domnule.
Pare părăsit.
Nu doar pare.
Chiar așa este.
Nu locuiește nimeni aici.
Și Pedro Páramo?
Pedro Páramo a murit acum mulți ani.
Unde pot să caut găzduire?
Caut-o pe Doña Eduviges, dacă mai e în viață!
Zi-i că vii din partea mea!
Cum te numești?
Abundio…
Privesc aceste lucruri cu aceiași ochi ca ai mamei mele.
Îmi zisese:
„Acolo, o să-mi găsești orașul,
clădit pe câmpie.
Plină de copaci și frunze.
Acolo, mă vei auzi mai bine.
Voi fi mai aproape de tine."
Aș fi vrut să-i spun:
„Te-ai înșelat în privința locului.
M-ai trimis într-un oraș pustiu,
să caut pe cineva care nu există.”
Scuzați-mă!
Știți unde locuiește Doña Eduviges?
Acolo.
În casa roz, cu arcade.
Sunt Eduviges Dyada.
Intrați!
Pe aici!
Ce-s astea?
Mărunțișuri.
Toată casa e plină de mărunțișuri.
Aici și le-au adăpostit cei care au plecat
și nimeni nu s-a întors după ele.
Deci, tu ești fiul ei?
Al cui fiu?
Al lui Doloritas.
De unde știi?
Mi-a spus că vei veni.
Că vei veni azi.
- Cine? Mama mea? - Da.
Chiar ea.
Asta e camera ta.
O țin mereu curată, în caz că vine cineva.
N-am unde să mă întind.
Nu-ți face griji!
Oboseala e un bun așternut.
Nu-i ușor să aranjezi totul în ultima clipă.
Și mama ta mi-a zis abia acum.
Mama a murit.
De asta-i părea glasul atât de slab.
Acum înțeleg.
Cât a trecut de când a murit?
Au trecut șapte zile.
Trebuie să se fi simțit părăsită.
Am promis că vom muri împreună.
Să ne sprijinim una pe alta în călătorie.
Mi-a luat-o înainte, nu?
Sigur am s-o prind din urmă.
Știu s-o iau pe scurtătură.
Trebuie doar să mori când vrei tu,
nu când vrea El.
Vino mai întâi să mănânci ceva!
- Câte ceva. - Bine, vin.
Mai târziu.
Ce ai de stai atât în privată, băiete?
N-am nimic, mamă.
Dacă mai stai mult, o să vină un șarpe să te muște.
Mai dă drumul la sfoară, Susana!
- Nu! - Vai, nu!
Iubesc locul ăsta datorită ție,
dar îl urăsc din cauza restului.
Chiar și fiindcă m-am născut aici.
Am să revin din când în când.
N-ai să revii.
N-ai să revii niciodată.
Ți-am zis să ieși!
Ies, mamă.
Ies.
Tatăl tău zice că n-are temei în tine.
Devii un pierde-vară.
N-ar trebui să muncești?
Nu. Rogelio nu mă plătește.
Ești acolo să înveți, nu să faci bani.
Rabdă, deocamdată!
Să rabde alții, bunică!
Să rabd nu-i de mine.
Ești un tânăr ciudat.
Simt că n-o să-ți meargă bine, Pedro Páramo.
Am crezut că-i nebună femeia aia.
Mai târziu, n-am mai crezut nimic.
Mă simțeam într-o lume îndepărtată.
Și m-am lăsat dus de val.
Ei bine, da.
Am fost cât pe-aci să-ți fiu mamă.
Nu ți-a spus niciodată?
Nu.
Mi-a spus doar lucruri bune.
Catârgiul care m-a adus mi-a zis de tine.
Un om pe nume Abundio.
Bunul Abundio!
Îi dădeam un bacșiș pentru fiecare călător pe care mi-l trimitea.
Până a surzit.
Omul ăla auzea foarte bine.
Revenind la mama ta.
Când urma să se mărite cu Pedro Páramo,
i-au spus că, în acea noapte, nu putea să se culce cu un bărbat.
Era în zilele de necurăție.
Așa că m-a rugat să merg în locul ei.
Te-ai culcat cu Pedro Páramo?
M-am băgat cu dragă inimă în pat cu el.
Dar cheful din timpul zilei
îl istovise, deci a sforăit toată noaptea.
Te-ai născut în anul următor.
Dar nu eu te-am născut.
Deși a fost cât pe-aci să fiu eu.
Poate că, de rușine, mama ta nu ți-a spus.
Am adus un portret al ei.
Mama ta l-a urât mereu pe Pedro Páramo.
El doar se văicărea și poruncea.
Și, deși era învățată cu asta,
o asprime i-a umbrit ochii blânzi.
Atunci a început să ofteze.
Într-un sfârșit, Pedro Páramo a trimis-o la sora ei.
Am trăit cu ea în Colima.
Multe luni mai târziu, l-am întrebat pe Pedro Páramo despre ea.
„Din ce vor trăi?” am întrebat.
„Să-i aibă Domnul în pază”, a răspuns el.
„Să-i aibă Domnul în pază!”
Când te vei odihni?
Trezește-te!
De ce plângi, mamă?
Tatăl tău a murit.
L-au ucis pe tatăl tău.
Pe tine cine te-a ucis, mamă?
Când te vei odihni?
S-a întâmplat ceva, Doña Eduviges?
E calul lui Miguel Páramo.
Galopează pe drumul spre Media Luna.
Trăiește cineva în Media Luna?
Nu, nu trăiește nimeni acolo.
Nu pricep.
- Nu aud niciun cal. - Nu?
Nu.
Trebuie să fie al șaselea simț al meu.
Un dar de la Dumnezeu.
Sau poate un blestem.
Cine era Miguel Páramo?
Fiul lui Pedro Páramo.
Alt fiu?
Singurul pe care l-a recunoscut.
În unele nopți, dormea la mine acasă.
Până a întâlnit o fată din Contla.
Seara, pleca să vorbească cu ea
și se întorcea în zori.
Dar, în noaptea aceea, nu s-a întors.
Calul lui încă trecea, când am auzit pe cineva bătându-mi în geam.
Poate doar îmi închipuisem.
Ce s-a întâmplat?
Ți-a dat papucii?
Nu e asta.
N-am mai găsit orașul.
Cum adică, Miguel?
Era multă ceață.
Sau fum.
Sau cine știe ce. Știu doar că nu era Contla.
Am venit să-ți spun, fiindcă știu că mă înțelegi.
Dacă aș zice altcuiva din Comala, m-ar crede nebun.
Ca întotdeauna.
Nu.
Nu ești nebun, Miguel.
Trebuie să fii mort.
Știi cum se zicea că o să te omoare calul ăla cândva?
Am sărit doar peste zidul de piatră clădit de tata,
ca să nu-l înconjur.
Apoi, am văzut doar fum.
Du-te!
Odihnește-te în pace, fiule!
Mulțumesc că ai venit să-ți iei rămas-bun!
Amin!
Domnului să-i mulțumim!
Părinte, vrem să-l binecuvântezi!
Nu. N-o voi face.
A fost un om rău și nu va intra în Împărăția Cerurilor.
Dumnezeu s-ar supăra dacă m-aș amesteca în numele Lui.
Știi cine a fost îngropat azi?
Da, unchiule.
Sigur a fost el, da?
Nu știu sigur, unchiule.
Nu i-am văzut chipul. M-a înșfăcat noaptea și era întuneric.
De unde ai știut că era Miguel Páramo?
El mi-a zis.
Mi-a spus numele lui. A zis să nu-mi fie frică.
Dar știai că poartă vina pentru moartea tatălui tău, nu?
Da, unchiule.
Ce ai făcut ca să-l alungi?
Nimic.
A spus că venise să-mi ceară iertare.
M-am gândit la ce m-ai învățat.
Că nu trebuie să urâm pe nimeni.
Apoi, l-am simțit deasupra mea.
A început să-mi facă lucruri rele.
Credeam că o să mă omoare.
Acum, pesemne că se scufundă în adâncurile iadului.
Pentru că asta le-am cerut sfinților.
Nu fi așa de sigură de asta, copilă!
Cine știe câți se roagă pentru el acum.
De altfel, i-am dat iertare.
Ce-ai zis, unchiule?
Să-i mulțumim lui Dumnezeu că l-a luat de pe acest pământ,
unde a făcut atât de mult rău.
Nu mai contează dacă-i acum în rai.
Mă scuzați, părinte Rentería!
Cu ce te pot ajuta?
A murit sora mea.
Cum s-a întâmplat?
Și-a luat viața.
Ce vrei să fac eu, María?
Am venit să vă rog s-o salvați.
Dar și-a luat viața.
A încălcat voința Domnului.
S-a abătut, în ultimul ei ceas.
Atâtea fapte bune pentru mântuirea ei…
Și să le piardă atât de brusc!
Nu le-a pierdut.
A murit înecată cu propriul sânge.
În chinuri groaznice.
Iar chinurile…
Ne-ați spus odată ceva despre chin, nu-mi aduc aminte ce.
Poate dacă îi țin câteva slujbe gregoriene…
Dar trebuie să cerem ajutor, să trimitem după preoți.
Costă bani.
Nu am bani.
Știi asta, părinte.
Să lăsăm lucrurile așa cum sunt!
Să ne încredem în Domnul!
Da, părinte.
Ave Maria!
Salvează-i sufletul
Din purgatoriu
Cu iertarea Ta
Lumina lumânării
Să-i dea odihnă veșnică
Ai auzit vreodată tânguirea unui mort?
Nu.
Cu atât mai bine, fiule.
Doña Eduviges!
Nu mai veniți?
Lăsați-mă să plec acasă!
Lăsați-mă să plec!
Don Fulgor!
Nu!
Doña Eduviges, dumneata ești?
Nu sunt Eduviges.
Mă numesc Damiana.
Am aflat că ești aici
și am venit după tine.
Damiana Cisneros?
Ai locuit în Media Luna?
Acolo stau. De asta mi-a luat ceva timp să ajung aici.
Mama mi-a spus de o Damiana care m-a îngrijit.
Te știu de când ai deschis ochii, Juan Preciado.
Merg cu tine. Nu știu ce se întâmplă aici.
Se petrec lucruri foarte stranii.
Trebuie să-ți spun…
Acum câteva clipe,
în camera aceea…
Am auzit tânguitul cuiva.
De parcă agoniza.
Poate e un ecou prins acolo.
În camera aceea, l-au spânzurat pe Toribio Aldrete, cu mult timp în urmă.
Apoi au încuiat ușa, până când trupul i s-a uscat.
Nu știu cum ai intrat.
Ușa n-are cheie să o descuie.
Nu se poate zice că nu ești bărbat adevărat, Don Fulgor.
Știu că poți să faci orice.
Și nu datorită puterii investite, ci a celei pe care o ai.
Dar noi doi ne vom șterge în dos cu hârtia asta.
Doar la asta e bună.
Acum că știu despre ce e vorba, nu pot să nu râd.
Cică: „Toribio Aldrete
și-a încălcat hotarul pământurilor sale
și a ridicat garduri
pe pământurile Media Luna,
care-s proprietatea lui don Pedro Páramo.”
Nu-ți vine și dumitale să râzi, Don Fulgor?
Presupus „uzufruct”.
„Acuzație de uzufruct.”
Jupânului tău ar trebui să-i fie rușine de atâta neștiință.
Auzi, Viges…
Pot folosi camera de sus?
Orice poftești, Don Fulgor.
Oamenii tăi rămân peste noapte?
Nu.
Doar unul.
Nu-ți face griji! Du-te la culcare!
Lasă-ne cheia doar!
Ia loc, Fulgor! Putem vorbi mai în voie aici.
De ce nu iei loc?
Stau în picioare, Pedro.
Cum vrei tu. Dar nu uita că e „Don Pedro”.
- Cum merge? - Ce să meargă?
Știi tu. Media Luna.
Păi, merge rău.
N-a mai rămas nimic.
Am vândut ultimele vite.
N-am să-ți zic în amănunt, pentru că nici nu cunoști locul.
Eu unul nu te-am văzut acolo.
Până acum, suntem datori…
Cui îi suntem datori?
Nu-mi pasă cât, doar cui.
Cele mai mari datorii sunt către surorile Preciado.
Apoi, familiilor Fregoso și Guzmán.
Nu mai avem cu ce le plăti.
De ce?
Pentru că familia ta a cheltuit tot.
Au tot luat și n-au mai pus înapoi.
Îi spuneam răposatei tale mame, Dumnezeu s-o ierte,
„Ai să toci tot, dacă o ții tot așa!”
Și așa s-a întâmplat.
Deși a vrut să cumpere pământul și plătește bine.
- Tu ești acela? - Cum să crezi așa ceva?
Aș crede orice, Fulgor.
Bine.
Mâine începem să ne punem treburile în ordine.
Începând cu Preciados.
- Lor le datorăm cel mai mult? - Da.
Am auzit că una dintre ele s-a mutat la oraș, în Colima.
Lola, adică Doña Dolores, a rămas proprietara fermei Enmedio.
Ei va trebui să-i plătim.
Mâine ai s-o ceri pe Lola de soție.
De ce m-ar vrea? Sunt bătrân.
Ai s-o ceri în numele meu.
La urma urmei, are un anumit farmec.
Spune-i că sunt îndrăgostit de ea. Fă-o mâine!
Sigur.
Zi-i părintelui Rentería să se ocupe!
- Câți bani avem? - N-avem deloc.
Zi-i că-l plătim când îi vom avea.
Nu vrei să iei loc?
Iau loc, Don Pedro.
Recunosc, îmi place să lucrez cu dumneata.
Spune-i Lolei că o iubesc.
- E important. - Da.
E adevărat, Sedano. O iubesc.
Datorită ochilor ei, știi?
Firește, ochii săi.
Iertați-mă că roșesc, don Fulgor!
Dar nu m-am gândit niciodată că Don Pedro m-ar observa.
Nu poate dormi, gândindu-se la dumneata.
Putea alege pe oricine.
Sunt multe fete frumoase în Comala.
Ce vor spune când vor afla?
E un om foarte rezervat.
Lui Lucas Páramo, odihnească-se în pace, i-ați spus că nu sunteți demnă de el.
N-a zis nimic, din cumințenie.
Acum că părinții săi s-au dus,
nimic nu-i mai stă în cale.
Să programăm nunta pentru poimâine!
Ce ziceți?
E foarte devreme.
Domnule!
Încă n-am pregătit nimic.
Trebuie să comand trusoul, să-i scriu surorii mele…
Nu.
Nu voi fi gata până în 8 aprilie.
Spune-i să-mi acorde câteva zile!
Ar vrea s-o facă imediat.
Nu vă faceți griji cu trusoul! Ne ocupăm noi.
Răposata mamă a lui Don Pedro ar fi vrut să-i purtați rochia.
E o tradiție de familie.
Dar mai este o problemă cu data.
Am probleme femeiești atunci.
Mi-e atât de rușine să spun asta, Don Fulgor!
Îmi vine ciclul.
Mi-e atât de rușine!
Și ce dacă?
Căsătoria nu e despre asta.
E despre iubire.
Don Fulgor, nu înțelegi.
Ba da. Nunta se va ține poimâine.
Nu uitați să-i spuneți judecătorului că veți deține în comun proprietățile!
În comun.
- Da, Don Fulgor. - Cu plecăciune!
Încălzește niște apă, Damiana!
Da, domnișoară.
Am să fac să-mi vină mai curând. Diseară.
Chiar și așa, tot va dura trei zile, ca de obicei.
Mulțumesc, Doamne, pentru că mi l-ai dat pe Don Pedro!
Chiar dacă o să mă urască mai târziu.
Deci, Don Fulgor, Media Luna e de vânzare?
Să ne căutăm altă slujbă?
Nu știi ce e munca. Dar o să înveți. Nu-ți face griji!
Deci rămâi, Don Fulgor?
N-ai zis că Pedro e un neisprăvit?
Așa zicea stăpânul meu, Don Lucas.
Că nu-i va fi sprijin la bătrânețe.
„Am un fiu bun de nimic”, zicea el.
De acum înainte, îi veți spune Don Pedro.
Am întrebat-o și e foarte dornică.
Preotul vrea 60 de pesos să sărim peste perioada de așteptare.
I-am spus că plătim la timp.
Nu i-ai cerut lui Dolores un avans?
Nu, stăpâne.
N-am îndrăznit. Ăsta e adevărul.
Fulgor, ce prunc ești!
N-am vrut să-i umbresc entuziasmul.
Săptămâna viitoare, du-te la Aldrete!
Zi-i să refacă hotarul. E pe pământurile Media Luna.
A măsurat bine. Sunt sigur.
Zi-i că a greșit când a calculat.
Dărâmă gardurile dacă e nevoie!
Și legile?
Ce legi, Fulgor?
De acum înainte, noi facem legile.
Fă-i o plângere
și acuză-l de uzufruct sau de ce-ți trece prin cap.
Spune-i că Lucas Páramo e mort. Să se înțeleagă cu mine!
- Sigur. Cu plecăciune! - Mergi!
„Uzufruct”…
Nimeni nu te poate vorbi de rău, don Fulgor.
Dar ce jigodie de jupân mai ai!
Ce vreți să faceți?
Te ducem să te odihnești.
Încă n-a venit ziua când tequila mă împiedică să merg.
Poftim, Toribio!
„Uzufruct”.
Fără supărare, Don Fulgor, dar prefer să dorm acasă.
De dragul soției. Ca să nu-și facă griji.
Nu vreau să vă deranjez.
Nu e niciun deranj, dle Toribio.
Haide!
Ce faceți?
Dați-mi drumul! Lăsați-mă să plec acasă!
Să-mi iau rămas-bun de la soția mea!
Dați-mi drumul!
Ai milă, Don Fulgor!
Don Fulgor!
Nu!
Don Rubén, mă bucur că sunteți aici!
Mulțumesc, Don Pedro!
- Mulțumesc! - Scuze! Și ție.
- Ce faceți? Bine? - Minunat.
Mă scuzați!
Domnilor!
Noroc, Don Pedro!
Eu și băieții vrem să vă felicităm.
Mulțumesc, Fulgor!
Domnilor!
Ați rezolvat treaba cu Toribio Aldrete?
S-a rezolvat, stăpâne.
Mai rămân Fregoso și altele de care ne vom ocupa mai târziu.
Ce altele?
Îl găsim pe ucigașul tatălui meu.
Asta mai târziu. Acum, îmi văd de luna de miere.
Să mergem, băieți!
- Ne scuzați! - Sigur, Fulgor.
Felicitări, Don Pedro!
- Dle avocat! - Felicitări!
Să vă iau farfuria, părinte?
V-a plăcut, părinte?
Dorotea!
Poftim!
Domnul să te răsplătească, Damiana!
Termini și ieși pe ușa din spate!
Scuzați-mă!
Ce este?
Mă întorc imediat. Ce se întâmplă?
- Ce? - E beat. Nu va observa.
Ce vrei să spui, Lola?
Crezi că nu va observa?
Sunt mai în vârstă și mai palidă decât tine.
Pe întuneric, nu se vede.
Nu pot.
Trebuie să te duci tu!
Nu mi-a trecut menstruația.
Fă-mi favoarea asta! Mă voi revanșa.
Înlocuiește-mă!
- Doar de asta suntem prietene. - Nu!
Orașul ăsta e plin de ecouri.
Erau multe nopți când auzeam zarva unei petreceri.
Se auzea până în Media Luna.
Veneam să văd ce-i cu zarva
și asta găseam, ce vedem acum.
Străzile, goale ca acum.
Nu mă mai sperii.
Cred că va veni o zi când ecourile se vor stinge.
Dacă-s ecouri, trebuie să le stârnească o voce.
Ai să le auzi.
De parcă ies dintr-o crăpătură sau din piatră seacă.
Asta era casa familiei Páramo.
De când au venit bunicii în Comala.
Deși Don Pedro a trăit aproape toată viața în Media Luna.
Și eu, alături de el.
Am devenit șefa slujnicelor sale.
Doar pentru că știam să impun respect.
Am fost singura care nu l-a lăsat în așternutul său.
Mergeți în Media Luna?
O să ai unde să te odihnești acolo.
Nu-ți poți închipui ce puzderie de suflete cutreieră străzile.
Sunt suflete ale celor ce au murit neîmpărtășiți
și care încă jelesc.
Mai ales ai celor uciși de Pedro Páramo, după ce tatăl său a fost ucis.
- Atât de mulți au fost? - Da.
V-a spus mama că vin?
Nu.
Dar chiar, ce s-a întâmplat cu mama ta?
A murit.
Poate trebuia să știți.
De ce să știu?
N-am mai știut nimic de mulți ani.
Atunci, cum de m-ați găsit?
Dumneata ești vie, Damiana?
Damiana?
Damiana Cisneros!
Damiana!
- Ține-l, Damiana! - Bine.
De ce oftezi, Doloritas?
Aș vrea să fiu un vultur, să zbor unde locuiește sora mea.
Desigur, Doña Doloritas.
De îndată vei pleca s-o vezi.
Să ne întoarcem!
Fă-i bagajele!
Măcar atât să fac.
Mama și-a petrecut viața tânjind după Comala.
Să se întoarcă.
În locul unde ai vrea să trăiești veșnic.
Ăla nu e Filoteo Aréchiga?
El e. Prefă-te că nu observi!
Crezi că ne urmărește?
Sper să nu!
Se zvonește că el găsește fete pentru Don Pedro.
- Serios? - Vino!
Mă scuzați!
Eram doar în trecere.
Don Pedro nu avea de gând să mă omoare.
Voia să știe dacă am fost la nunta unde a murit tatăl lui.
Face de petrecanie oaspeților.
Dar a vrut doar să mă sperie!
Raiul e mare.
Ce-i cu tine aici?
Nu sunteți morți?
E beat.
E doar speriat.
Intrați!
Sunteți bolnav?
Vreau doar să mă întorc de unde am venit.
Mai bine așteptați până mâine.
Drumurile-s pline de hățișuri.
Vă puteți rătăci.
Am să vă conduc eu, mâine.
Cine să fie?
Cum a ajuns aici?
Cred că s-a rătăcit.
De ce nu dormi…
și să mă lași să mă odihnesc?
Uită-te la el!
Uite cum se zvârcolește!
Ca un osândit.
Trebuie să fie cineva care datorează multe morți.
E apă de flori de portocal.
Îți va alina frica.
Nu-ți face griji pentru mine!
Cum să plec de aici?
Unde să mergi?
Oriunde.
Sunt multe drumuri.
Unde s-a dus soțul tău?
Nu e soțul meu.
E fratele meu.
Nu vrea să creadă asta.
Dar nu credeți că sunt înfricoșătoare?
Apropiați-vă!
Priviți-mi chipul!
Ce vreți să văd?
Nu vedeți păcatul asupra mea?
Nu-i vedeți urmele, ca o blândă?
Și asta e doar la exterior.
Lăuntric, am devenit o mare de noroi.
Dacă nu vă supărați…
aș vrea să dorm puțin.
Nu se mai întoarce.
Poftim?
Am văzut-o în ochii lui.
Aștepta să vină cineva, ca să poată pleca.
Acum, tu vei avea grijă de mine.
Ce?
Nu vrei să ai grijă de mine?
Vino să dormi lângă mine!
Mi-e bine aici.
Mai bine te-ai sui în pat.
Te vor mânca de viu ploșnițele acolo.
Pedro Páramo n-a cruțat pe nimeni.
E de neiertat.
Și violurile?
Și nouă ne era teamă de el.
Trebuie să așteptăm să moară.
Nu vei obține nimic aici.
Roagă-te pentru noi, Juan Preciado!
Roagă-te pentru mine, Juan Preciado!
Juan Preciado!
Vrei să cred că ai murit sufocat, Juan Preciado?
Te-am găsit chircit.
Ca unul care a murit de frică.
E adevărat, Dorotea.
Șoaptele m-au ucis.
Frica a venit târziu,
și atunci mi-a înghețat sufletul.
Auzi?
Acolo plouă.
Nu simți cum bate ploaia?
Parcă ar păși cineva peste noi.
Încearcă să ai gânduri plăcute!
Vom fi îngropați aici multă vreme.
Toarnă, ploicică!
Toarnă până nu mai poți!
De unde vii la ora asta?
Eram la muls.
Pe cine mulgeai?
Nu poți ghici?
Trebuie să fie Dorotea Șchioapa.
- Doar ei îi plac pruncii. - Ești tâmpit, Fulgor.
Margarita!
Unde ai fost, Miguel?
Am vizitat mame.
Auzi?
O știi pe Dorotea? I se spune Șchioapa.
Dacă vrei s-o vezi, e afară.
Se trezește devreme ca să vină aici la micul-dejun.
Sărmana trăiește din milostenie.
Al dracului moș!
Dorotea!
Vino aici! Am o propunere pentru tine.
Adu ouăle!
De acum, să hrănești femeia cu ce mănânc și eu!
Orice ar fi.
Fulgor!
- Cu plecăciune! - Cum stăm?
Am dus cireada fermei Enmedio pe lângă cea a familiei Fregoso.
Apoi, pe dealurile Vilmayo.
Bine.
Ce s-a întâmplat?
Dimineață, cineva l-a acuzat pe Miguel că a ucis un om.
Ziceți că am fost eu.
Dă vina pe mine, orice ar face!
Miguel îți va da multe bătăi de cap, stăpâne.
Îi plac belelele.
Lasă-l în pace! E doar un băiat.
Câți ani are acum?
Cred că are 17 ani. Nu, Fulgor?
Așa cred.
Dar e violent și trăiește cu iuțeală.
Uneori, mă gândesc că se întrece cu timpul.
O să piardă. O să vezi.
E încă un copil, Fulgor.
Cum spui tu, stăpâne!
Dar femeia care a venit pretinzând că fiul tău i-a ucis soțul,
era de neconsolat.
Cine era?
Nu-i știu.
Nu-ți face griji, Fulgor! Oamenii ăia nu există.
Fii pe pace! Nu vom face nimic.
Bine.
Mă scuzați!
Mama îmi povestea despre nori și câmpiile înverzite.
Nu s-a putut întoarce ca să moară aici.
Chiar și pentru asta, m-a trimis în locul ei.
E ciudat, Dorotea.
Cum nici n-am apucat să văd raiul.
Mi-am pierdut interesul pentru rai
când m-a asigurat părintele Rentería că nu voi cunoaște gloria lui Dumnezeu.
Din cauza păcatelor mele.
Dar n-ar fi trebuit să-mi spună asta.
Când îți închid o ușă în nas,
iar singura deschisă te duce spre iad…
e mai bine să nu te fi născut.
Cică Doña Susana și tatăl ei au plecat din Mascota.
Unde s-au dus?
Am scotocit tot muntele.
Unii zic că au luat-o încolo, alții încoace.
Nu-i găsesc, Don Pedro.
Găsește-i, orice ar fi! Parcă i-a înghițit pământul.
Cum porunciți!
Nu așa! Cu capul înainte.
Ce i-au făcut?
Nimeni n-a făcut nimic.
- A murit singur. - Calul l-a ucis, Don Pedro.
Încep să ispășesc.
Mai bine mai devreme și să se termine în curând.
Când poți, ucide calul, să nu mai sufere!
Da, Don Pedro.
Don Pedro, părintele Rentería vrea să vă vadă.
Chiar acum?
Spune-i să intre!
Intrați, părinte!
Scuzați deranjul!
Don Pedro, mi s-a spus că mama lui a murit la naștere și că e al dumitale.
Iată-l!
Păstrează-l tu, părinte!
Fă-l popă!
Nu cu ce sânge poartă în vine. Nu-mi asum așa ceva.
Crezi că am sânge rău?
Chiar cred asta, Don Pedro.
Îți voi dovedi că te înșeli.
Lasă-l aici! Am oameni care vor avea grijă de el.
Mi-am închipuit.
Măcar cu dumneata, nu-i va lipsi hrana.
Damiana!
Ai grijă de făptura asta!
E fiul meu.
Pentru răposata mamă și pentru dumneata!
Și pentru el?
Și pentru el. De ce nu?
Poftim!
Doamne, dă-i odihnă veșnică!
Fie ca lumina veșnică să strălucească asupra sa!
Miluiește robul Tău, Doamne!
- Miluiește-i sufletul! - Amin!
Știu că-l urai, părinte.
Erai îndreptățit.
Uciderea fratelui tău.
Ce-a pățit Ana, nepoata ta.
Dar acum, dă-le uitării!
Cugetă și iartă-l, după cum, poate, și Domnul l-a iertat.
Primește-i în dar pentru biserica ta!
Tu vei ști dacă ăsta e prețul.
În ceea ce mă privește, osândește-l, Doamne!
- Ave Maria! - Ce fără de păcat a zămislit.
Ce păcate ai, copilă?
Mărturisesc că aseară m-am culcat cu Pedro Páramo.
- Ce altceva? - Port pruncul lui Pedro Páramo.
Mi-am dat fiica lui Pedro Páramo.
Fie ca răul pe care l-ai făcut să slujească…
Să înalțe…
Tată milostiv!
Ave Maria, fără de prihană!
Ce fără de păcat a zămislit.
Acum te îmbeți?
Acum că nu-i pot face niciun rău…
Pot spune
că eu am adus toate fetele alea
răposatului Miguelito Páramo.
I le-ai dus?
Uneori.
Alteori, doar aranjam totul.
Sau îi ziceam când aveau să fie singure,
ca să le ia prin surprindere.
Părinte…
Părinte, nu-mi dai niciun canon?
Ce vrei să fac cu tine, Dorotea?
Judecă-te singură! Vezi dacă te poți ierta.
Eu nu pot, părinte.
Dar dumneata poți.
De câte ori ai venit aici,
rugându-mă să te trimit în rai când vei muri?
Voiai să vezi dacă-ți poți găsi fiul acolo, nu, Dorotea?
Ei bine…
nu mai poți merge în rai.
Dar Dumnezeu să te ierte!
Genele ei sunt nemișcate acum.
Inima sa nu mai bate.
Tu spuneai toate astea, Dorotea?
Încă te mai sperie?
Aici e doar un leș.
Am auzit pe cineva vorbind.
O voce de femeie.
Credeam că tu ești.
Trebuie să fie femeia care vorbește singură.
Cea din mormântul mare.
Doña Susanita.
E îngropată aici, lângă noi.
Ce se întâmplă cu leșurile vechi
este că încep să se miște când ajunge umezeala la ele.
Și se trezesc.
Și ea cine e?
Ultima soție a lui Pedro Páramo.
Se spune că era nebună.
Despre ce vorbește?
Doar geme.
Poate a făcut-o să sufere.
Nu crede asta!
A iubit-o.
A iubit-o mai mult decât pe orice altă femeie.
Nu! Ai pierdut.
Acum îmi amintesc că maică-sa a murit de oftică.
Atunci ea și tatăl ei au dispărut.
Când i-au adus-o lui Pedro Páramo, mulți ani mai târziu,
deja suferise.
O iubise atât de mult
că și-a petrecut anii rămași trântit într-un jilț,
privind la drumul pe care au dus-o spre cimitir.
Va fi curând.
Mă scuzați!
Iată calculele cerute, Don Pedro!
Doamne!
Știți cine s-a întors?
Bartolomé San Juan.
Cum așa?
Asta mă întreb și eu.
S-a dus drept la casa ta veche,
de parcă i-ai fi închiriat-o deja.
Cel puțin, așa se purta.
O să rezolv lucrurile mâine, Don Pedro.
Au venit amândoi?
Da.
El și soția lui.
De unde ai știut?
Nu e fiica lui?
La cum se poartă cu ea, pare să-i fie soție.
E Susana.
Sunt sigur, Fulgor.
I-am găsit la minele abandonate La Andrómeda.
Cred că i-au adus aici zvonurile despre revoluție.
Se poate.
Cică se îngroașă gluma.
O fi vrut s-o aducă într-un loc mai sigur.
Culcă-te, Fulgor!
Dacă îmi permiteți, stăpâne!
Orașul ăsta are gust de ghinion.
Nu vom găsi nicio mântuire aici.
Așa simt.
Mi-am închipuit că nu ne va da pe degeaba totul.
Știi ce mi-a cerut Pedro Páramo?
A zis că tot ce vrea de la mine
ești tu.
Că ai fost cea mai bună operă a mea.
Zice că v-ați jucat împreună când erați copii.
Că ați înotat împreună în râu.
Te-aș fi biciuit până la moarte, să fi știut.
Nu mă îndoiesc.
Deci, ești dispusă să te culci cu el?
- Da, Bartolomé. - Nu-mi spune Bartolomé!
Sunt tatăl tău!
I-am spus că ești văduvă.
Și încă trăiești cu amintirea soțului tău.
Sau cel puțin așa te porți.
Am încercat să-l descurajez.
Dar se încruntă când vorbesc cu el.
E răul pur.
Asta este Pedro Páramo.
Și eu cine sunt?
Ești fiica mea.
A mea.
Fiica lui Bartolomé San Juan.
Ce am făcut?
De ce ne-a putrezit sufletul?
Nu e adevărat.
- Nu e adevărat. - Ce nu e adevărat?
Ai înnebunit?
Da, Bartolomé.
Nu știai?
Știai, Fulgor, că e cea mai frumoasă femeie din lume?
Credeam că am pierdut-o pentru totdeauna.
Dar n-am s-o pierd iar.
- Mă înțelegi, Fulgor? - Da.
Spune-i tatălui ei că-i dăm ce trebuie ca să continue munca în mină.
Acolo va fi mai ușor să facem moșneagul să dispară, nu?
Se poate.
Așa trebuie să fie.
Trebuie să rămână orfană.
Cei nevoiași trebuie ajutați.
Și dacă află, stăpâne?
Cine o să-i spună?
Dintre noi doi, cine i-ar spune?
Nimeni, desigur.
Nu spune „desigur”!
Rezolvă, și o să vezi că iese bine.
Trimite-l să lucreze acolo!
Dar nu-și ia fiica.
Ea va rămâne aici.
Așa să-i zici!
Încă o dată, îmi place cum rezolvați lucrurile.
Vă recăpătați spiritul din tinerețe.
Haideți, băieți!
Băieți!
Bun-venit, doamnă!
Intrați!
Pe aici!
Susana!
Eu sunt Pedro Páramo.
Pedro.
Domnișoară, vin și eu!
Tu ești, Bartolomé?
Ce am făcut?
Ce e, Damiana?
De ce ai țipat?
Nu.
N-am țipat.
Cred că ați visat.
Ți-am spus că eu n-am vise.
Niciodată.
În plus, nu prea dorm.
N-ai scos motanul aseară și nu mă lăsa să dorm.
Motanul a dormit între picioarele mele.
Era ud fleașcă. L-am lăsat în pat, de milă.
Toată noaptea a făcut giumbușlucuri.
E foarte afectuos, dar nu vreau să fie aici cât dorm.
Biata de dumneata, Susana!
Tatăl dumitale a murit.
Alaltăseară.
Azi au venit să ne spună că nu se mai poate face nimic.
L-au îngropat deja.
Drumul era prea lung ca să-l aducă aici.
Acum sunteți singură.
Deci el a fost.
Ai venit să-ți iei rămas-bun.
Spune-mi ce vezi, Susana!
Nu văd nimic, tată.
Te mai cobor. Spune-mi când ajungi jos!
Încearcă să găsești ceva!
Bani!
Galbeni!
Caută-i, Susana!
Susana!
Mai caută, Susana!
Bani!
Tu ești, părinte?
Am venit să te alin, copilă!
Ți se stinge inima.
Nu-ți lăsa inima să se stingă!
Pleacă, părinte!
Și nu te mai întoarce.
De ce vii să mă vezi, dacă ai murit deja?
Acum lărgește! Așa!
Îndrumă apa încolo!
Sapă mai adânc!
Într-acolo!
Îl cunosc.
E vechilul de la Media Luna.
Cu ce vă pot ajuta?
Lucrezi pentru Pedro Páramo?
Da.
Du-te și spune-i că suntem revoluționari!
Am venit după pământurile lui.
- Bine. - Grăbește-te!
Spune-i că ne vedem acolo!
Mai repede!
Fugi mai repede, omule!
Mai repede!
Pe mine nu m-au băgat în seamă.
Dar bietul Don Fulgor a murit cu un picior sus și altul în jos.
Spune-le că sunt aici, dacă au nevoie de ceva.
Să discute cu mine! Ce fel de revoluționari sunt?
Nu știu. Așa își spuneau.
Mai întâi, treci pe la Consagración! Îl știi pe Tilcuate Chiorul?
- Zi-i să vină repede! - Sigur, stăpâne!
Domnilor, cu ce vă mai pot ajuta?
După cum vezi, ne-am înarmat.
Așa, și?
Asta e tot. Nu credeți că e de ajuns?
Pentru ce ați făcut asta?
Pentru că au făcut-o și alții. N-ați auzit?
Așteaptă să primim instrucțiuni și vă vom spune cauza noastră.
Eu cunosc cauza.
Dacă vrei, îți explic.
Ne-am revoltat împotriva guvernului și ai celor ca tine.
Ne-am săturat de voi.
De guvern, pentru că-s ticăloși
și de voi, pentru că sunteți o adunătură de tâlhari josnici.
Nu vom spune nimic despre guvern.
Le vom spune prin gloanțe ce avem de spus.
Cât vă trebuie pentru revoluție?
Poate vă pot ajuta.
Domnul ăsta vorbește cu rost, Perseverancio.
Avem nevoie de un prieten bogat care să ne ajute.
Și cine e mai bun decât acest domn?
Ia zi, Casildo!
De cât avem nevoie?
Ăsta n-ar da apă cocoșului sfântului Petru.
Să profităm de faptul că suntem aici
și să-i luăm tot ce are, până și grăunțele din gușă.
Ușurel, Perseverancio!
Să ajungem la o înțelegere!
Spune tu, Casildo!
Aș zice că vreo 20.000 de pesos ar fi un început bun.
Sau poate i se par puțini domnului,
la cât este de încântat să dea o mână de ajutor.
Să zicem 50.000, atunci.
Ne-am înțeles?
Vă dau 100.000 de pesos.
Câți oameni aveți?
Trei sute.
Bine. Vă mai dau alți trei sute, să fiți mai mulți.
Într-o săptămână, vă dau oamenii și banii.
Banii sunt în dar. Oamenii, vi-i împrumut.
Nu văd de ce nu.
Atunci, ne vedem în opt zile, domnilor.
Mi-a făcut plăcere.
Cine crezi că e șeful?
Aș zice că burtosul care stătea în mijloc
și care nu și-a ridicat privirea.
Cred că el e.
Nu, Damasio.
Tu ești șeful lor.
Nu vrei să te alături revoluției?
Sunt mai mult decât pregătit.
La cât de mult îmi place lupta.
Ai văzut ce e. Nu ai nevoie de sfatul meu.
Adună 300 de oameni buni și alăturați-vă rebelilor!
Rezolvi restul pe parcurs.
Dar banii?
Să-i dau?
Îți dau câte zece pesos de om.
Ajung pentru cheltuieli urgente.
Zi-le că am grijă de restul și-s la dispoziția lor.
Nu vă îndepărtați de pământurile mele!
Dacă vin alții, să vadă că-s ocupate!
Și vino să mă vezi când poți sau când ai vești!
- Așa voi face. Pe curând! - Du-te!
Acum ea vorbește, Juan Preciado.
Ce spune?
Spune că s-a pierdut în el,
simțindu-și carnea despicându-se.
Dar că moartea lui a rănit-o și mai tare.
Asta spune ea.
Despre cine vorbește?
Despre cineva care a murit înaintea ei.
Margarita!
Deschide, Margarita!
Bucățică de carne!
E nisipul.
Înoată cu mine!
Câtă spumă…
Când se va sfârși asta?
Nimic nu poate dura atât.
Orice amintire, oricât ar fi de puternică, se estompează.
Poate nu e o amintire.
Treizeci de ani…
Am așteptat să am tot.
Nu doar ceva, ci tot ce se putea avea.
Încât…
să nu mai am la ce râvni.
Doar la tine.
Dorința mea pentru tine.
Când am auzit că te întorci…
Am vrut să te îmbrățișez…
să te înfășor în bucurie.
Și am plâns, Susana.
Când am aflat că o să te întorci.
Doamnă!
Nu-i așa că noaptea e plină de păcat?
Da, Susana.
Și ce altceva e viața, dacă nu păcat?
Nu auzi?
Nu auzi cum scrâșnește pământul?
Nu, Susana.
Nu aud nimic.
Nu sunt la fel de înzestrată ca dumneata.
Te-ar uimi câte aud.
Crezi în iad, Damiana?
Da, Susana.
Și în rai.
Eu cred doar în iad.
Cum se simte doamna?
Îi e foarte rău.
Susana?
Am văzut-o pe Doña Susanita murind.
Ce vrei să spui, Dorotea?
Ce am spus.
Îmi amintesc acea fereastră întunecându-se,
după ce stătuse luminată trei ani.
Noapte de noapte.
Bine. Atunci, ce mai așteptați?
Am gura plină de pământ.
Da, părinte.
Nu spune „da, părinte”!
Repetă ce-ți spun!
Ce o să-mi spuneți?
Mă spovediți iar?
Nu, Susana. Am venit doar să vorbesc cu tine.
Să te pregătesc de moarte.
Am să mor?
Da, copilă.
Atunci, de ce nu mă lăsați în pace?
Vreau să mă odihnesc.
Te las în pace, Susana.
Repetă ce rostesc
și vei adormi.
Și nimeni nu te va mai trezi.
Bine, părinte.
Fac precum îmi cereți.
Am gura plină de pământ.
Înghit salivă înspumată.
Mestec bulgări plini de viermi.
Gura mi se schimonosește, străpunsă de dinți.
Zgârciul ochilor mi se topește.
Părul îmi arde într-o singură flacără.
M-a adăpostit în brațele lui.
Mi-a dat iubire.
Asta nu e tot.
Viziunea lui Dumnezeu.
Ultimul lucru văzut de cei condamnați la osândă veșnică.
Lumina blândă a Raiului Său nesfârșit.
Bucuria heruvimilor.
Privirea veselă a Domnului.
Și nu numai asta,
ci toate unite cu o profundă durere pământească.
Măduva oaselor noastre, aprinsă.
Sângele din vine ni se preface în funii de foc.
Ne face să ne zvârcolim în dureri fără margini…
niciodată ostoite…
mereu ațâțate de mânia Domnului.
Vei merge în preajma lui Dumnezeu.
Și a judecății sale nepământești față de păcătoși.
Plecați acum, părinte!
Nu vă faceți face griji pentru mine!
Sunt împăcată.
Și sunt foarte obosită.
Damiana!
Te rog, du-te să plângi în altă parte!
Clopotele au bătut mai mult decât se cuvenea pentru acea moarte.
NEPRIHĂNITA ZĂMISLIRE
Au început să vină oameni de peste tot,
atrași de sunetul clopotelor.
Și, încetul cu încetul, s-a transformat într-o mare petrecere.
Comala era plină de oameni, de sărbătoare și de freamăt.
Uite-o sus!
Uimitor!
Laoparte!
Clopotele s-au oprit în sfârșit.
Dar petrecerea a continuat.
Nu aveam cum să-i facem să înțeleagă
că acestea erau zile de doliu.
Foc!
Nu mai sta acolo, Don Pedro!
Stai jos, măcar!
Voi sta cu mâinile în sân,
iar Comala va muri de foame.
Stăpâne!
Părintele Rentería s-a înarmat.
Și de ce, mă rog?
Pentru că guvernul revoluționar a suspendat slujbele.
Nu erai cu Villa?
Sau cu Obregón?
S-a făcut pace acolo, Don Pedro.
Suntem pe cont propriu.
Ce să facem?
Ne alăturăm lui sau luptăm cu el?
Nu exisă îndoială.
Luați partea guvernului!
Dar nu suntem ostași.
Ei ne cred rebeli.
Atunci, faceți ce poftiți!
Mă alătur preotului.
Îmi place cum răcnește.
Și mi-e asigurată mântuirea.
Ei bine, stăpâne,
ne mai vedem.
- Să mergem! - Să mergem!
De când Pedro Páramo a dat afară oamenii și s-a așezat în jilț,
pământul a devenit pustiu și s-a părăginit.
Orașul a început să se golească.
Oamenii se duceau, pretutindeni.
Și Comala s-a umplut de rămas-bun.
Eu am rămas. Nu aveam unde mă duce.
Dar, odată cu oamenii, s-a dus și milostenia din care trăiam.
Și am început să mor de foame.
După ce te-am găsit,
oasele mele erau dornice de odihnă.
Dar sufletul tău?
Unde crezi că s-a dus?
M-a implorat să mă ridic și să mă chinui să trăiesc.
De parcă spera la o minune care să mă spele de păcate.
Nici n-am încercat.
Am deschis gura, să-l las să iasă.
Și a ieșit.
Am simțit când firul de sânge
care mi-l lega de inimă mi-a căzut în palme.
Credeam că nu mă va observa nimeni.
Eu nu stau în calea nimănui.
Nici măcar în pământ n-am ocupat loc.
M-au îngropat în mormântul tău,
unde mă potrivesc în brațele tale.
Mă gândesc doar că eu ar trebui să fiu aceea care te ține în brațe.
Și Pedro Páramo?
Au trecut anii și el tot acolo era, ca o sperietoare.
Uitase de somn și de trecerea timpului.
Se temea de nopțile care umpleau întunericul de duhuri.
Se temea să nu fie închis cu duhurile lui.
De asta se temea.
Damiana!
Vino să vezi ce vrea omul ăsta!
Dați-mi niște bani să-mi îngrop soția!
Izbăvește-ne, Doamne, de cel viclean!
Ce-ați spus?
Am venit să cer ajutor ca să-mi îngrop soția.
Mi-am vândut și măgarii să plătesc doctorul, dar…
Plecați!
A fost în zadar, știți?
Ea e acolo.
Singură.
În zăpușeală.
Ajutor!
Ajutor! Să ne ajute cineva!
Dați-mi ceva!
Sunteți bine, stăpâne?
Mă auziți, stăpâne?
Să mergem!
Sunt eu, Don Pedro.
Vreți să vă aduc prânzul?
Mă duc acolo.
Mă duc.
SFÂRȘIT
DUPĂ UN ROMAN DE JUAN RULFO
Subtitrarea: Elena Irimia