Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jag kom till Comala då jag fått veta att min far bodde här.
En man vid namn Pedro Páramo.
Min mor berättade det.
Och jag lovade henne att resa dit.
Hon låg för döden, så jag kunde ha lovat henne vad som helst.
Innan dess hade hon sagt:
"Be honom inte om något. Begär det som är vårt.
Låt honom betala dyrt för att han överlämnade oss åt glömskan."
Jag hade inte tänkt hålla mitt löfte.
Inte förrän jag började drömma
och lät mina fantasier sväva fritt.
En värld började växa fram kring förhoppningarna om den där mannen,
min mors make.
Varför ska ni till Comala, om jag får fråga?
För att träffa min far.
Han lär ställa till med fest.
Han lär bli glad att få träffa någon.
Så…
Hur ser er far ut?
Jag känner honom inte. Jag vet bara att han heter Pedro Páramo.
Där ser man.
Känner ni Pedro Páramo?
Vem är han?
Illvilja på två ben.
- Det är varmt här. - Ja.
Det här är ingenting.
Det kommer att kännas värre när vi når Comala.
Alltså, många av de som dör där
återvänder från helvetet för att hämta sina filtar.
Även jag är son till Pedro Páramo.
- Är ni säker på att det är Comala? - Jag är säker, herrn.
Varför ser det så dystert ut?
Tiderna är sådana.
Det ser övergivet ut.
Det inte bara ser så ut. Det är så.
Ingen bor här.
Och Pedro Páramo?
Pedro Páramo dog för många år sen.
Var kan jag hitta husrum?
Sök upp doña Eduviges, om hon fortfarande lever.
Säg att jag skickade er.
Vad heter ni?
Abundio…
Jag kommer med samma ögon som min mor såg allt detta med.
Hon berättade:
"Där hittar du min by, byggd på slätten.
Full av träd och löv.
Där hör du mig bättre.
Jag är närmare dig."
Jag hade velat säga till henne:
"Du tog fel på platsen.
Du skickade mig till en ödslig by, på jakt efter någon som inte finns."
Ursäkta.
Vet ni var doña Eduviges bor?
Där borta.
I det rosa huset med valvbågarna.
Jag är Eduviges Dyada.
Stig på.
Den här vägen.
Vad är det här?
Bråte.
Hela huset är fullt av krafs.
De som gav sig av valde att förvara sina saker här,
och ingen har återvänt för att hämta dem.
Ni är alltså hennes son?
Vems?
Doloritas.
- Ja, men hur visste ni det? - Hon berättade att ni skulle komma.
Att ni skulle komma idag.
- Vem? Min mor? - Ja.
Hon.
Det här är ert rum.
Det står alltid städat ifall någon skulle komma.
Det finns ingen säng.
Bekymra er inte för det. Tröttheten är en bra madrass.
Det är inte lätt att ordna allt utan varsel.
Er mor gav mig beskedet först nu.
Min mor är död.
Därför lät hennes röst så svag.
Nu förstår jag.
Hur länge sen var det hon dog?
Det har gått sju dagar.
Hon måste ha känt sig övergiven.
Vi lovade varandra att dö tillsammans. För att hjälpas åt på resan.
Hon har alltså fått ett försprång, va?
Var så säker på att jag hinner ikapp.
Jag är skicklig på att ta genvägar.
Det gäller att dö när man själv vill, och inte när Gud bestämmer.
Kom och ät en bit mat först.
- Något litet. - Ja, jag kommer.
Senare.
Vad tar sådan tid på dasset, pojk?
Inget, mamma.
Om du stannar där inne kommer en orm att bita dig.
Släpp ut snöret, Susana.
- Nej! - Åh nej.
Jag älskar platsen på grund av dig…
…men hatar den på grund av allt annat.
Till och med för att jag föddes här.
Jag kommer tillbaka ibland.
Du kommer inte tillbaka.
Det gör du aldrig.
Jag sa åt dig att komma ut.
Jag kommer, mamma.
Jag kommer.
Din far säger att du är opålitlig.
Att du börjar bli oduglig.
Ska du inte arbeta nu?
Nej. Rogelio betalar mig inget.
Du är inte där för att tjäna pengar, utan för att lära dig.
För stunden får du finna dig i det.
Låt andra finna sig i det, farmor.
Det är inget för mig.
Du är en märklig ung man.
Jag känner på mig att det lär gå illa för dig, Pedro Páramo.
Jag trodde att kvinnan var galen.
Sen trodde jag inget alls.
Det kändes som en avlägsen värld, och jag lät mig ryckas med.
Jodå.
Jag höll nästan på att bli din mor.
Berättade hon aldrig det?
Nej. Hon berättade bara bra saker.
Jag hörde om er från åsnedrivaren som tog mig hit.
En Abundio.
Gamle gode Abundio.
Förr gav jag honom dricks för varje resenär han skickade hit.
Tills han blev döv.
Mannen jag pratar om hörde bra.
Nåväl, åter till din mor.
När hon skulle gifta sig med Pedro Páramo,
sa de att hon inte kunde lägga sig med en man den natten.
Månen var stark.
Så hon bad mig gå i hennes ställe.
Låg ni med Pedro Páramo?
Jag lade mig gladeligen med honom.
Men dagens festligheter hade gjort honom utmattad,
och han snarkade natten lång.
Du föddes året därpå.
Men inte av mig. Fast du var nära att bli min.
Kanske berättade din mor aldrig det för att hon skämdes.
Jag har ett porträtt av henne.
Din mamma hatade alltid Pedro Páramo.
Allt han gjorde var att klaga och domdera. Även om hon var van vid det…
…så hårdnade hennes milda blick.
Det var då hon började sucka.
Till sist skickade Pedro Páramo henne till hennes syster.
Vi bodde ihop i Colima.
Många månader senare frågade jag Pedro Páramo om henne.
"Vad ska de leva av?", frågade jag.
Han svarade: "Av Guds försyn."
"Av Guds försyn."
När ska du vila?
Vakna.
Varför gråter du, mamma?
Din far är död.
De har dödat din far.
Och vem har dödat dig, mor?
När ska du vila?
Vad är det, doña Eduviges?
Det är Miguel Páramos häst.
Den galopperar på vägen till Media Luna.
Bor det någon på Media Luna?
Nej, det bor ingen där.
Jag förstår inte.
- Jag hör ingen häst. - Inte?
Nej.
Då är det väl mitt sjätte sinne.
En gåva från Gud.
Eller kanske en förbannelse.
Vem var Miguel Páramo?
Pedro Páramos son.
Ännu en son?
Den enda han erkände som sin.
Vissa nätter sov han hemma hos mig. Tills han träffade en flicka från Contla.
Han gav sig av sent för att prata med henne
och återvände tidigt om morgnarna.
Men den natten återvände han inte.
Hans häst hade ännu inte hunnit förbi när jag hörde någon knacka på fönstret.
Kanske inbillade jag mig det.
Vad har hänt?
Har hon gett dig korgen?
Nej. Så är det inte.
Jag kunde inte hitta byn.
Vad säger du, Miguel?
Det var väldigt dimmigt.
Eller rökigt.
Eller vad det nu var. Det enda jag vet är att Contla inte existerar.
Jag kom för att berätta det, eftersom jag vet att du förstår mig.
Om jag sa det till någon i Comala skulle de kalla mig galen.
Som alltid.
Nej.
Du är inte galen, Miguel.
Du måste vara död.
Folk brukade ju säga att hästen skulle kosta dig livet.
Jag hoppade över stenmuren som min far fått anlagd
för att slippa ta mig runt den.
Sen fanns det bara rök.
Gå.
Gå och vila i frid, pojk.
Tack för att du kom och tog farväl av mig.
Amen!
Låt oss tacka.
Fader, vi vill att ni välsignar honom.
Nej. Det vägrar jag.
Han var en ond människa, och han släpps inte in i himmelriket.
Gud skulle vredgas om jag gick emellan för hans räkning.
Vet du vem som begravdes idag?
Ja, farbror.
Du är väl säker på att det var han?
Inte helt, farbror.
Jag såg inte hans ansikte. När han tog fatt i mig var det mörkt.
I så fall… Hur kunde du veta att det var Miguel Páramo?
Han sa det själv.
Han sa sitt namn och att jag inte skulle vara rädd.
Men du visste att han stod bakom din fars död, inte sant?
Ja, farbror.
Så vad gjorde du för att få bort honom?
Inget.
Han sa att han ville be om förlåtelse. Jag tänkte på det som ni lärt mig.
Att man aldrig ska hata någon.
Sen kände jag honom ovanpå mig.
Han började göra dåliga saker mot mig.
Kanske skulle han döda mig.
Nu måste han vara på väg ner i helvetets djup.
För det har jag bett till helgonen om.
Var inte så säker på det, flicka.
Vem vet hur många som ber för honom nu?
Dessutom gav jag honom syndernas förlåtelse.
Vad säger ni?
Låt oss tacka Gud för han har tagit honom från jorden
där han har ställt till med så mycket ont.
Det spelar ingen roll om han nu har honom i sin himmel.
Ursäkta, fader Rentería.
Hur jag kan hjälpa dig?
Min syster har dött.
Hur gick det till?
Hon tog sitt eget liv.
Vad vill du att jag ska göra, María?
Jag är här för att be er frälsa henne.
Men hon begick självmord.
Hon gick emot Guds vilja.
Hon syndade i sin sista stund.
Så många goda gärningar som hon har utfört för sin frälsning,
och så förlorar hon dem så plötsligt.
Nej, hon har inte förlorat dem.
Hon dog när hon kvävdes av sitt eget blod. Smärtan var oerhörd.
Och smärta…
Ni sa en gång något om smärta som jag inte minns.
Möjligen genom att sjunga några gregorianska sånger, men…
Då måste vi be om hjälp, skicka efter fler präster.
Det kostar pengar.
Jag har inga pengar.
Det vet ni, fader.
Låt saken bero.
Låt oss tro på Gud.
Ja, fader.
Var hälsad, Maria
Rädda hennes själ
Från skärselden
Med din förlåtelse
Skenet från ljuset
Ger evig vila
Har du någonsin hört en död jämra sig?
Nej.
Det är lika bra det.
Doña Eduviges.
Doña Eduviges!
Kommer ni inte tillbaka?
Låt mig gå hem! Låt mig gå!
Låt mig gå!
Don Fulgor!
Nej!
Doña Eduviges, är det ni?
Jag är inte Eduviges.
Jag heter Damiana.
Jag fick höra att du var här och har kommit för att hämta dig.
Damiana Cisneros?
Bodde ni på Media Luna?
Jag bor där nu. Därför tog det ett tag att ta mig hit.
Mor berättade om en Damiana som tog hand om mig.
Jag har känt dig sen du öppnade dina ögon, Juan Preciado.
Jag följer med. Jag vet inte vad som händer här.
Ytterst märkliga saker pågår.
Jag måste berätta…
Alldeles nyss i det där rummet
hörde jag någon jämra sig
som om han mötte döden.
Kanske har något eko blivit instängt där inne.
I det rummet hängde de Toribio Aldrete för länge sen.
Sen låste de dörren tills hans kropp torkat ut.
Jag vet inte hur du tog dig in.
Det finns ingen nyckel till dörren.
Ingen kan påstå att ni inte är man nog, don Fulgor.
Jag vet att ni klarar allt.
Och inte för att ni har makt i ryggen, utan helt på egen hand.
Men det här papperet ska ni och jag ha till att torka oss med.
För något annat duger det inte till.
Nu när jag vet vad det rör sig om, kan jag inte hålla mig för skratt.
Det står: "Toribio Aldrete
har inte hållit sig inom sin egendoms gränser
och har placerat murar på Media Lunas mark,
don Pedro Páramos egendom."
Får inte ni lust att skratta, don Fulgor?
Så kallat "intrång".
"Anklagelse om intrång."
Din patron borde skämmas för sin okunnighet.
Du, Viges…
Får jag använda rummet där uppe?
Vad ni än önskar, don Fulgor.
- Ska era män sova över? - Nej.
Bara en.
Bry dig inte om oss. Gå och lägg dig.
Ge oss bara nyckeln.
Sätt dig, Fulgor. Här kan vi prata i lugn och ro.
- Du kan väl sätta dig? - Jag föredrar att stå, Pedro.
Som du vill. Men glöm inte att säga "don".
- Hur går det? - Med vadå?
- Det vet du. Media Luna. - Dåligt.
Det finns inget kvar. Vi har sålt sista boskapen.
Jag ska inte gå in på detaljer, för ni känner inte till stället.
Jag har åtminstone aldrig sett er där. Till dags dato är vi skyldiga…
Till vilka? Summan kan kvitta, jag vill veta till vilka.
Vår största skuld är till systrarna Preciado.
Därefter till familjerna Fregoso och Guzmán.
Vi har inget att betala med. Det är problemet.
- Varför det? - För att er familj har spenderat allt.
De har lånat utan att betala tillbaka.
Jag brukade säga till er mor, må hon vila i frid:
"Om ni fortsätter tar pengarna slut." Och så har det blivit.
Men någon kanske vill köpa marken och betala bra för den.
- Är det kanske du? - Hur kan ni tro det?
Jag skulle tro vad som helst, Fulgor.
Nåväl. Imorgon börjar vi ordna upp våra affärer.
Vi börjar med systrarna Preciado. Är vi skyldiga dem mest?
Ja. Jag har hört att en av dem har flyttat till staden. Colima.
Så Lola, alltså doña Dolores, är nu ensam ägare till ranchen Enmedio.
Det är till henne vi måste betala.
Imorgon ska du be om Lolas hand.
Varför skulle hon vilja ha mig? Jag är gammal.
Nej. Du ska fria å mina vägnar.
Hon har trots allt en viss charm.
Säg att jag är djupt förälskad i henne. Gör det imorgon.
Visst.
Be fader Rentería anordna det.
- Hur mycket pengar har vi? - Inga.
Lova honom att vi betalar när vi har råd.
- Ska du inte sätta dig? - Jag sätter mig, don Pedro.
Jag uppskattar att arbeta med er.
Hälsa Lola att jag älskar henne.
- Det är viktigt. - Ja.
Det är sant, Sedano. Jag älskar henne. Det är hennes ögon, förstår du.
Hennes ögon. Givetvis.
Ni får ursäkta att jag rodnar, don Fulgor.
Men jag trodde aldrig att don Pedro skulle lägga märke till mig.
Han kan inte sova när han tänker på er.
Han kan välja vem som helst. Comala är fullt av vackra flickor.
Vad ska de säga när de får veta?
Han är en mycket reserverad man.
Don Lucas Páramo, må han vila i frid, sa att ni inte var honom värdig.
Så han höll tyst för att lyda.
Nu när hans föräldrar inte är bland oss står inget i hans väg.
Vi planerar bröllopet till i övermorgon. Vad säger ni om det?
Det är väldigt snart.
Herrn.
Jag har inget klart än.
Jag måste beställa brudutstyrseln, skriva till min syster…
Nej.
Jag kan först vara redo den 8 april. Be honom att ge mig några dagar.
Han skulle vilja göra det genast.
Oroa er inte för brudutstyrseln. Den tar vi hand om.
Don Pedros avlidna mor skulle ha önskat att ni bar hennes klänning.
Det är en familjetradition.
Men själva datumet är också ett problem. Kvinnobestyr, om ni förstår?
Jag skäms för att prata om det, don Fulgor.
Det är den tiden i måncykeln. Vad jag skäms.
Än sen då? Äktenskapet handlar inte om måncykelns faser.
Det handlar om kärlek.
Don Fulgor, ni förstår inte.
Jodå. Bröllopet ska stå i övermorgon.
Glöm inte att säga till domaren att all egendom ska vara gemensam.
Gemensam.
- Ja, don Fulgor. - Om ni ursäktar.
- Värm lite vatten, Damiana. - Ja, fröken.
Jag ska få den att komma tidigare. I natt.
Den kommer ändå att vara i minst tre dagar.
Tack gode Gud, för att ni ger mig don Pedro.
Även om han hatar mig sen.
Don Fulgor, är Media Luna till salu? Ska vi söka annat arbete?
Du vet inte vad arbete är, men du kommer att lära dig. Oroa dig inte.
Don Fulgor, kommer ni alltså att stanna?
Var inte Pedro en odugling?
Det är vad min patron don Lucas brukade säga.
Att han inte kunde luta sig mot honom på ålderns höst.
"Min son är en odåga", sa han.
Från och med nu kallar ni honom don Pedro.
Jag frågade henne, och hon är ytterst villig.
Prästen vill ha 60 peso för att hoppa över lysningen.
- Jag sa att vi skulle betala i sinom tid. - Bad du inte Dolores om ett förskott?
Nej, patron.
- Jag vågade inte. Det är sanningen. - Fulgor, du är en barnunge.
Jag ville inte dämpa hennes glädje.
Nästa vecka ska du besöka Aldrete.
Han måste flytta muren som står på Media Lunas mark.
Hans mätningar stämmer. Det är jag säker på.
Säg att han har tagit miste och räknat fel. Riv murarna om så behövs.
Och lagen, då?
Vilken lag, Fulgor? Från och med nu är det vi som stiftar lagarna.
Anklaga Aldrete för intrång eller vad än som faller dig in.
Säg att Lucas Páramo är död. Han måste komma överens med mig.
- Ja, patron. Om ni ursäktar. - Gå du.
Intrång…
Ingen kan förringa er karaktär, don Fulgor,
men jag står inte ut med den där satjäveln ni har till patron.
- Vad ska ni göra? - Ni ska få vila er.
Dagen har ännu inte kommit då tequilan hindrar mig från att gå.
Gå nu, Toribio.
"Intrång."
Don Fulgor, inte för att vara oartig, men jag föredrar att sova hemma.
Så att min fru slipper oroa sig. Jag vill inte vara till besvär.
Det är inget besvär, don Toribio.
Kom. Nu går vi.
Vad ska ni göra?
Låt mig gå! Låt mig gå hem!
Låt mig ta farväl av min fru! Låt mig gå!
Var barmhärtig, don Fulgor!
Don Fulgor!
Nej!
- Don Rubén, så trevligt att ha er här. - Tack, don Pedro.
- Tack. - Ursäkta. Detsamma.
- Karlar, hur är det med er? Bra? - Mycket bra.
Ni får ursäkta mig.
Mina herrar.
Skål, don Pedro.
Karlarna och jag vill framföra våra gratulationer.
Tack, Fulgor.
Mina herrar.
- Är saken gällande Toribio Aldrete ordnad? - Undanröjd, patron.
Då återstår familjen Fregoso och ytterligare ett spörsmål.
- Vilket spörsmål? - Att hitta mannen som dödade min far.
Det får vänta. Just nu har jag fullt upp med smekmånaden.
Då går vi, karlar.
- Om ni ursäktar oss. - Visst.
Don Pedro, gratulationer.
- Advokaten. - Allt gott.
Ska jag ta ert fat, fader?
Smakade det bra, fader?
Dorotea.
Här.
- Må Gud belöna dig, Damiana. - När du är klar, går du ut bakvägen.
Om ni ursäktar.
Vad är det?
Jag är snart tillbaka. Vad händer?
- Va? - Han är berusad. Han märker inget.
Vad är det du säger, Lola? Tror du inte att han märker något?
- Jag är äldre än dig och blekare. - Det syns inte i mörkret.
Nej, jag kan inte.
- Dolores, du måste gå själv. - Det är den tiden på månaden än.
Gör mig en tjänst. Jag ska gottgöra dig.
Ta min plats.
- Det är sådant vänner gör. - Nej!
Den här byn är full av ekon.
Ett tag hörde jag ståhejet från en fest om nätterna.
Det hördes ända till Media Luna.
Jag kom hit för att se vad som lät,
och jag fann det vi ser här nu. Gatorna låg lika tomma som nu.
Jag blir inte längre rädd. Jag tror att dagen kommer då ekona tystnar.
Om de är ekon, måste de stamma från en röst.
Du kommer höra dem.
Som om de kommer från någon spricka eller från under stenarna.
Det här var familjen Páramos hus.
Ända sen farföräldrarna kom till Comala.
Fast don Pedro tillbringade merparten av sitt liv på Media Luna.
Och jag med honom.
Jag blev ansvarig för alla hans tjänarinnor.
Eftersom jag kunde vinna aktning.
Jag var den enda som inte släppte in honom i min säng.
Ska ni till Media Luna?
Där får du någonstans att vila.
Du anar inte hur många själar som vandrar omkring på gatorna här.
Det är själarna av dem som dött utan förlåtelse
och som ännu inte fått frid.
Särskilt de som Pedro Páramo lät döda efter mordet på hans far.
- Var det så många? - Ja.
Sa min mor till er att jag skulle komma?
Nej.
- Vad hände förresten med din mor? - Hon dog.
Ni borde kanske fått veta det.
Varför skulle jag veta det?
Det var många år sen jag visste något.
Hur hittade ni då mig?
Lever ni, Damiana?
Damiana?
Damiana Cisneros!
Damiana!
- Här, Damiana. - Ja.
Varför suckar ni, Doloritas?
Om jag ändå vore en korpgam, så att jag kunde flyga till min syster.
Självfallet, doña Doloritas. Ni ska åka och hälsa på henne nu.
Vi vänder tillbaka. Packa hennes väskor.
Självfallet.
Min mor längtade ständigt efter Comala.
Efter att få återvända.
Till platsen där man skulle vilja leva för alltid.
Är det inte Filoteo Aréchiga?
Jo. Låtsas inte se honom.
Följer han efter oss? Hoppas inte det.
Det ryktas att det är han som hittar flickor åt don Pedro.
- Jaså? - Kom hit.
Ursäkta?
Jag bara råkade passera.
Don Pedro hade inte tänkt döda mig.
Han ville bara veta om jag var på bröllopet där hans far mördades.
Han undanröjer alla gästerna.
Men han ville bara skrämma mig!
Himlen är vid.
Vad gör ni här?
Är ni inte döda?
Han är berusad.
Han är bara rädd.
Ni kan väl komma in?
Är ni sjuk?
Jag vill bara återvända dit jag kom ifrån.
Det får vänta till imorgon.
Alla vägarna är snåriga.
Ni kan gå vilse.
Imorgon visar jag vägen.
Vem kan han vara?
Hur har han kommit hit?
Han måste ha gått vilse.
Du kan väl somna…
…och låta mig vila?
Se på honom.
Se som han vrider sig.
Som en fördömd själ.
Han har säkert många liv på sitt samvete.
Det är apelsinblomsvatten.
Det lindrar rädslan.
Oroa er inte för mig.
- Hur tar jag mig härifrån? - Vart då?
Vart som helst.
Det finns många vägar.
Vart har er man tagit vägen?
Han är inte min man.
Han är min bror.
Han vill inte tro det.
Men visst ser jag skrämmande ut?
Kom närmare.
Se på mitt ansikte.
Vad vill ni att jag ska se?
Ser ni inte synden på mig?
Ser ni inte fläckarna, som ett utslag?
Och det är bara utanpå.
Inuti är jag ett hav av smuts.
Om det går för sig…
…vill jag gärna sova lite.
Han kommer inte tillbaka.
Ursäkta?
Jag såg det i hans blick.
Han väntade på någon, så att han kunde gå.
Nu kommer du att ta hand om mig.
Eller?
Vill du inte göra det?
Kom och sov bredvid mig.
Jag har det bra här.
Du har det bättre i sängen. Där nere blir du uppäten av ohyran.
Pedro Páramo skonade ingen.
Det är oförlåtligt. Och våldtäkterna?
Vi var också rädda för honom.
Vi måste vänta tills han dör.
Här får du inget.
Juan Preciado, be för oss.
Be till Gud för mig, Juan Preciado.
Juan Preciado!
Ska jag tro på att du dog av kvävning, Juan Preciado?
När jag fann dig var du väldigt stel. Som någon som dött av skräck.
Det stämmer, Dorotea.
Det var sorlet som dödade mig.
Skräcken blev till sist för stor, och det var då min själ frös till is.
Hör du?
Det regnar där ute.
Känner du inte smattret från regnet?
Det känns som om någon går ovanpå oss.
Försök tänka trevliga tankar, för vi ska ligga begravda här länge.
Fall, regn, fall.
Fall så länge det bara går.
Vad har hänt? Var kommer du ifrån så här dags?
Jag var och mjölkade.
- Vem då? - Kan du inte gissa det?
Det måste vara Dorotea, den halta.
- Hon gillar ju barnungar. - Du är en idiot.
Margarita.
Var har du varit, Miguel?
Ute. Hälsat på mammorna.
Du…
Känner du Dorotea som kallas "den halta"?
Vill du träffa henne är hon utanför.
Hon kommer hit tidigt för att få frukost. Hon är fattig och lever på allmosor.
Den gamle fan.
Dorotea!
Kom. Jag har ett förslag till dig.
Hit med äggen.
Från och med nu ska du ge kvinnan samma mat som mig.
Oavsett hur hårt du får slita.
Fulgor!
- Ursäkta, patron. - Hur går det för oss?
Vi har drivit boskapen från Enmedio förbi Fregosos gamla mark.
Och sen upp på Vilmayos kullar.
Bra.
Vad är det, då?
Någon kom förbi i morse och anklagade er son Miguel för mord.
Låtsas att det var jag. Lägg skulden för allt han gör på mig.
Miguel lär vålla er huvudvärk, patron. Han dras till ofog.
Låt honom vara. Han är bara en pojke.
Hur gammal är han nu? Han måste vara 17. Inte sant, Fulgor?
Jag tror det.
Men han är så våldsam och lever i en sådan fart.
Ibland tror jag att han löper i kapp mot tiden.
Han kommer att förlora. Vänta bara.
Han är alltjämt ett barn.
Om ni säger det, patron.
Men kvinnan som hävdade att er son har dödat hennes man
var fullständigt otröstlig.
Vem var det?
Inte någon jag känner.
Det är inget att oroa sig för, Fulgor. De existerar inte för oss.
Lugn bara. Vi gör inget.
Nåväl.
Om ni ursäktar.
Min mor brukade berätta om de gröna slätterna och molnen.
Ändå fick hon inte ens dö här.
Även för det skickade hon mig i sitt ställe.
Det är märkligt, Dorotea…
…att jag aldrig ens fick se himlen.
Jag tappade allt intresse för himlen
när fader Rentería sa att jag aldrig skulle få uppleva Guds härlighet.
På grund av mina synder.
Men han borde inte ha sagt det.
När en dörr slås igen i ens ansikte,
och den enda som står öppen leder till helvetet,
vore det bättre att aldrig ha fötts.
Doña Susana och hennes far ska ha lämnat Mascota.
Vart åkte de?
Jag har sökt igenom bergen. Jag får olika besked om vart de åkt.
Jag kan inte hitta dem.
Låt det få kosta. Hitta dem. Det är som om jorden har slukat dem.
Som ni vill.
Inte så. Vänd honom, så huvudet är först.
Vad gjorde de?
Ingen har gjort något.
- Han mötte döden på egen hand. - Hans häst dödade honom.
Jag börjar få betala.
Bäst att börja tidigt och få det avklarat fort.
När du får tid, gör då slut på hästens lidande.
Ja, don Pedro.
Don Pedro, fader Rentería vill träffa er.
På en gång?
Låt honom komma in.
Fader, stig på.
Ursäkta att jag stör.
Jag har fått veta att hans mor dog när han föddes och att han är er.
Här är han.
Varför behåller ni honom inte, fader? Gör honom till präst.
Med blodet som rinner i hans ådror vågar jag inte ta det ansvaret.
Menar ni att jag har dåligt blod?
Faktiskt, ja, don Pedro.
Jag ska motbevisa er.
Lämna honom här. Jag har folk som tar hand om honom.
Som jag trodde. Hos er blir han åtminstone försörjd.
Damiana!
Ta hand om den här.
Det är min son.
Skål för den avlidna modern och för er.
Och för honom?
För honom också. Varför inte?
Här.
Herre, ge honom evig vila. Låt evigt ljus lysa över honom.
Var din tjänare nådig, Herre.
Må han vila i frid. Amen.
Jag vet att ni hatade honom, fader.
Med god anledning.
Mordet på er bror.
Det som hände er brorsdotter.
Men glöm det nu.
Tänk på saken och förlåt honom, som Gud kanske redan gjort.
Se det här som en gåva till er kyrka.
Du vet bäst om det här är priset.
För min del säger jag: "Fördöm honom."
- Heliga Maria. - Avlad utan synd.
Bekänn dina synder.
Jag bekänner att jag låg med Pedro Páramo i natt.
- Och mer? - Jag väntar Pedro Páramos barn.
Jag gav min dotter till Pedro Páramo.
Må era onda gärningar tjäna till…
Tjäna till att höja…
Barmhärtige Fader.
Heliga Maria.
Avlad utan synd.
Så nu berusar du dig?
Nu när det inte längre kan skada honom…
…kan jag berätta att det var jag som skaffade flickor
åt den avlidne Miguelito Páramo.
Tog du dem till honom?
Ibland gjorde jag det.
Ibland arrangerade jag det bara.
Eller så berättade jag när de var ensamma, så att han kunde överrumpla dem.
Fader…
Fader, ska ni inte ge mig någon botgöring?
Vad vill du att jag ska göra med dig, Dorotea?
Döm själv och se om du kan förlåta dig.
Det kan jag inte, fader. Men det kan ni.
Hur många gånger har du kommit hit
och bett mig skicka dig till himlen när du dör?
Du ville se om du kunde hitta din son där. Inte sant, Dorotea?
Nåväl…
Du kan inte längre komma till himlen.
Men må Gud förlåta dig.
Hennes ögonfransar var nu stilla. Så även hennes hjärta.
Var det du som sa det, Dorotea?
Skrämmer de dig än?
Här finns inget annat än något dött.
Jag hörde någon prata. En kvinnas röst. Jag trodde det var du.
Det måste vara hon som pratar med sig själv. Hon i den stora graven.
Doña Susanita.
Hon ligger begravd här intill oss.
Det som händer med gamla lik
är att när fuktigheten når dem, så blir de oroliga. Då vaknar de.
Och vem är hon?
Pedro Páramos sista fru.
Hon som påstods vara galen.
Vad pratar hon om?
Hon bara jämrar sig.
Kanske lät han henne lida.
Tro inte det. Han älskade henne.
Han älskade henne mer än någon annan kvinna.
Nej. Du förlorade.
Nu minns jag att hennes mor dog av lungsot.
Det var då hon och hennes far försvann.
När de tog henne till Pedro Páramo många år senare
hade hon redan lidit.
Han älskade henne så högt
att han tillbringade resten av sina dagar hopsjunken i en vilstol
med blicken fäst på vägen där de hade fört henne till kyrkogården.
Det dröjer inte länge.
Om ni tillåter.
Här är siffrorna ni bad om, don Pedro.
Kära nån.
Vet ni vem som har återvänt? Bartolomé San Juan.
Varför det?
Det är just det jag vill veta.
Han åkte genast till ert gamla hus, som om ni redan hyrt ut det till honom.
Åtminstone framstod det så.
Jag tar hand om det imorgon.
Kom båda?
Ja. Han och hans fru. Hur visste ni det?
Inte hans dotter?
Med tanke på hur han behandlar henne verkar hon vara hans fru.
Det är Susana.
Det är jag säker på.
Vi hittade dem vid La Andrómedas övergivna gruvor.
De lär ha drivits dit av rykten om folk som tagit till vapen.
Så kan det vara. Det sägs att situationen börjar bli allvarlig.
Han lär ha velat ta henne till en livligare plats.
Gå till sängs.
Om ni så tillåter, patron.
Den här byn har en smak av elände.
Här hittar vi ingen frälsning.
Det känner jag.
Jag anade att allt det han gav oss inte skulle vara gratis.
Vet du vad Pedro Páramo frågade mig?
Han sa att allt han vill ha av mig
är du.
Att du är min främsta bedrift.
Han säger att ni lekte tillsammans som barn.
Att ni badade tillsammans i floden.
Hade jag vetat det skulle jag ha piskat ihjäl dig!
Det tror jag.
Är du villig att gå till sängs med honom?
- Ja, Bartolomé. - Kalla mig inte Bartolomé.
Jag är din far.
Jag har berättat att du är änka och att du fortsätter leva med din man.
Eller åtminstone beter dig så.
Jag har försökt avråda honom,
men hans blick mörknar när jag pratar med honom.
Han är ren och skär ondska. Det är vad Pedro Páramo är.
Och vem är jag?
Du är min dotter.
Min.
Dotter till Bartolomé San Juan.
Vad har vi gjort?
Varför har vår själ fördärvats?
Det är inte sant.
- Det är inte sant. - Vad är inte sant?
Är du galen?
Ja, Bartolomé.
Visste du inte det?
Visste du, Fulgor, att hon är den vackraste kvinnan på denna jord?
Jag trodde mig ha förlorat henne för gott.
Jag tänker inte förlora henne igen.
- Förstår du mig, Fulgor? - Ja.
Säg till hennes far att vi ordnar så att han kan arbeta i gruvorna.
Det är väl lättare att ordna så att gamlingen försvinner där?
Kanske det.
Det måste det vara.
Hon måste bli föräldralös.
Vi måste ta hand om de behövande.
Och om hon får veta det, patron?
Vem skulle säga det?
- Oss emellan, vem skulle säga det? - Förmodligen ingen.
Säg inte "förmodligen". Du ska se allt går bra.
Skicka honom på arbete där,
men han får inte ta med sig dottern. Hon ska stanna här.
Säg det till honom.
Än en gång uppskattar jag hur ni hanterar saker.
Som om er själ blivit ung på nytt.
Sätt fart nu, allihop.
Välkommen, frun. Stig på.
Den här vägen.
Susana.
Jag är Pedro Páramo.
Pedro.
Fröken, jag följer med er.
Är det du, Bartolomé?
Vad har vi gjort?
Vad är det, Damiana?
Varför skrek du?
Nej.
Jag skrek inte.
Ni måste ha drömt.
Jag drömmer ju aldrig.
Aldrig någonsin.
Dessutom är min sömnbrist stor.
Du släppte inte ut katten, och han lät mig inte sova.
Katten sov med mig, mellan mina ben.
Han var genomblöt, så jag lät honom sova i min säng.
Jag säger ju att han har härjat runt.
Han är kelen, men han får inte vara här när jag sover.
Stackars er, Susana.
Er far har gått bort.
I förrgår natt. Idag kom de för att säga att inget kan göras.
De har begravt honom.
Resan var för lång för att föra honom hit.
Ni är helt ensam nu.
Då var det han.
Du kom för att ta farväl av mig.
Berätta vad du ser, Susana.
Jag ser inget, pappa.
Jag firar dig längre ner. Säg till när du når botten.
Försök hitta något.
Pengar!
Runda guldslantar.
Leta efter dem.
Susana!
Leta efter mer, Susana!
Pengar!
Är det du, far?
Jag har kommit för att trösta dig.
Ditt hjärta håller på att dö.
Låt inte ditt hjärta dö.
Gå härifrån, far.
Och kom inte tillbaka.
Varför hälsar du på mig om du redan är död?
Öppna den nu. Så där.
Få vattnet att rinna ditåt.
Gräv djupare.
Ditåt.
Jag känner honom.
Han är förvaltare på Media Luna.
Hur kan jag hjälpa er?
Arbetar ni för Pedro Páramo?
Ja.
Hälsa honom att vi är revolutionärer. Vi har kommit för hans mark.
- Ja. - Spring dit!
Hälsa honom att vi ses där.
Fortare!
Spring fortare! Fortare!
Mig brydde de sig inte om.
Men stackars don Fulgor dog mitt i språnget.
Säg till dem att jag är här om de behöver något.
De ska förhandla med mig. Vad är de för sorts revolutionärer?
Jag vet inte. De kallar sig så.
Ta en sväng förbi La Consagración. Känner du Ormen, den enögde?
- Säg att jag behöver honom. - Visst, patron.
Mina herrar, vad mer kan jag göra för er?
Som ni ser har vi tagit till vapen.
Och?
Det var allt. Räcker inte det?
Varför har ni gjort det?
Eftersom andra gjort detsamma. Har ni inte hört det?
Invänta våra anvisningar, sen får ni veta motivet.
Jag vet motivet.
Jag kan förklara.
Vi har gjort uppror mot regeringen och sådana som ni
för att vi har fått nog av er.
Mot regeringen då den är skurkaktig,
och mot sådana som ni för ni är vidriga, tjuvaktiga banditer.
Vi ska inget säga om regeringen.
För vad gäller dem ska vi låta kulorna tala.
Hur mycket behöver ni till er revolution? Jag kanske kan hjälpa er.
Herrn är förnuftig, Perseverancio.
Vi behöver en rik vän som hjälper oss, och vem vore bättre än herrn här?
Låt höra, Casildo! Hur mycket behöver vi?
Han skulle inte ge vatten till Petrus tupp.
Vi får passa på här och nu
och ta allt han har, till och med majsen ur hans strupe.
Lugna ner dig, Perseverancio.
Låt oss komma överens.
Säg du, Casildo.
Då skulle jag säga att runt 20 000 peso vore en bra början.
Eller så anser kanske herrn att det är för lite
med tanke på hans iver att hjälpa till.
Så låt oss säga 50 000.
Är vi överens?
Jag ska ge er 100 000 peso.
- Hur många är ni? - Trehundra.
Då lånar jag er 300 män för att stärka ert manskap.
Ni får både männen och pengarna inom en vecka.
Pengarna är till skänks, men männen är till låns.
Ja, varför inte?
Då ses vi om åtta dagar, mina herrar. Det var mig ett nöje att träffa er.
Vem tror du är ledaren?
Jag skulle tro att det är den tjocke mannen i mitten
som aldrig tittade upp.
Det är nog han.
Nej, Damasio. Du är deras ledare. Eller vill du inte gå med i revolten?
Jag är mer än villig med tanke på hur mycket jag gillar tumult.
Du har sett vad saken gäller, så du behöver inga råd.
Samla 300 pålitliga män och gå med rebellerna.
Resten reder du ut själv.
Och pengarna? Ska jag lämna över dem?
Jag ger dig tio peso per man. Tillräckligt för brådskande utgifter.
Säg att jag har resten här till deras förfogande.
Håll er i närheten av min mark. Det ska märkas att den är tagen i anspråk.
Kom till mig när du kan eller har nyheter.
- Ska bli. Vi ses, patron. - Iväg med dig.
Nu är det hon som talar, Juan Preciado.
Vad säger hon?
Hon säger att hon förlorade sig inuti honom…
…när hon kände sin kropp brista.
Men att hans död sårade henne långt mer.
Det säger hon.
Vem pratar hon om?
Säkerligen någon som dött före henne.
Margarita.
Öppna, Margarita.
Lilla köttstycke.
Det är sanden.
Bada med mig.
Så mycket skum…
När ska det här ta slut?
Inget kan vara så länge.
Det finns inget minne som inte bleknar med tiden.
Det kanske inte är ett minne.
Trettio år…
Jag väntade tills jag hade allt. Inte bara något,
utan allt som kunde fås. Så att…
…det inte fanns något kvar att önska.
Förutom du.
Mitt begär efter dig.
När jag hörde att du skulle återvända…
…ville jag omfamna dig
och omge dig med glädje.
Och jag grät, Susana,
när jag fick veta att du skulle komma.
Frun.
Visst är natten full av synd, Damiana?
Ja, Susana.
Och vad är livet om inte synd?
Hör du inte?
Hör du inte hur jorden gnisslar?
Nej, Susana.
Jag kan inte höra något.
Jag är inte lika lyckligt lottad som ni.
Du skulle bli förvånad om du hörde sakerna jag hör.
Tror du på helvetet, Damiana?
Ja, Susana.
Även på himlen.
Jag tror bara på helvetet.
- Hur är det med frun? - Dåligt. Riktigt dåligt.
Susana?
Jag såg doña Susanita dö.
- Vad säger du, Dorotea? - Det jag nyss sa.
Jag minns att skenet i fönstret slocknade efter att ha lyst i mer än tre år.
Natt in och natt ut.
Då så. Vänta här.
Min mun är full av jord.
Ja, fader.
Säg inte "ja, fader". Upprepa det jag säger.
Vad tänker ni säga mig?
Ska jag bikta mig igen?
Nej, Susana. Jag har bara kommit för att prata med dig.
För att förbereda dig på att dö.
Ska jag dö?
Ja, mitt barn.
Då kan ni väl lämna mig i fred?
Jag vill vila.
Jag ska lämna dig i fred.
När du upprepar mina ord kommer du att somna.
Ingen kommer att väcka dig mer.
Visst, fader.
Jag ska göra som ni vill.
Min mun är full av jord.
Jag sväljer fradga.
Jag tuggar på jordkokor som kryllar av maskar.
Min mun förvrids i grimaser, genomborrade av tänder.
Det geléaktiga i mina ögon smälter.
Mitt hår brinner i en enda låga.
Han skyddade mig i sin famn.
Han gav mig kärlek.
Det finns mer.
Guds uppenbarelse.
Den sista flyktiga åsynen av dem som dömts till evigt lidande.
Hans oändliga himmels milda ljus. Kerubernas glädje.
Guds saliga blick.
Och inte nog med det,
utan allt förbinds med en djup jordisk sorg.
Märgen i våra ben sätts i lågor.
Blodet i våra ådror förvandlas till eldströmmar,
vilket får oss att rygga tillbaka i en oerhörd smärta
som aldrig avtar
och ständigt stegras av Herrens vrede.
Du kommer att ställas inför Gud,
och han dömer obönhörligen alla syndare.
Gå nu, fader.
Oroa er inte för mig.
Jag känner frid.
Och jag är väldigt trött.
Damiana.
Snälla, gå och gråt någon annanstans.
Klockringningen för dödsfallet varade längre än vanligt.
DEN OBEFLÄCKADE AVLELSEN
Folk började anlända från alla håll, lockade av klockornas ringande.
Och undan för undan förvandlades det till en stor fest.
Comala kryllade av folk, liv och uppståndelse.
Hon är i luften!
Otroligt!
Gå inte i vägen!
Klockorna slutade till sist ringa.
Men festen fortsatte.
Det gick inte att få dem att förstå
att det var en bedrövelsens tid, en sorgens tid.
Elden är lös!
Stå inte bara där, don Pedro.
Sätt er åtminstone.
Jag lägger armarna i kors.
Då svälter Comala ihjäl.
Patron.
Fader Rentería har tagit till vapen.
Varför det?
Eftersom den revolutionära regeringen har avskaffat gudstjänsterna.
Stöttade inte du Villa?
Eller var det Obregón?
Där har fred stiftats, don Pedro.
Vi står fria nu.
Vad ska vi göra?
Ställa oss med eller emot honom?
Det är inget att diskutera. Ta regeringens sida.
Men vi är obundna.
De ser oss som rebeller.
Gör som du vill, då.
Jag ansluter mig till prästen.
Jag uppskattar hans skrik. Dessutom säkras ens frälsning.
Då så, patron.
Vi ses.
- Nu går vi. - Nu går vi.
Efter att Pedro Páramo kastat ut alla och satt sig i sin vilstol
stod marken obrukad och förföll.
Byn blev alltmer övergiven.
Överallt gick folk sakta under.
Och Comala fylldes av avsked.
Jag stannade eftersom jag saknade alternativ.
Men med folket försvann även allmosorna jag levde på.
Och jag började svälta ihjäl.
När vi hittade dig hade mina ben bestämt sig för att få vila.
Och din själ?
Vart tror du den tog vägen?
Den bad mig resa mig upp och släpa mig vidare genom livet.
Som om den hoppades på ett under som skulle befria mig från mina synder.
Jag försökte inte ens.
Jag öppnade munnen och släppte ut den.
Och den gav sig av.
Jag kände när blodstrimman
som band den vid hjärtat föll i mina händer.
Jag trodde ingen skulle märka mig.
Jag är inte en sådan som stör andra.
Jag tog inte ens någon plats i jorden.
De begravde mig i din grav där jag rymdes i din famn.
Det slår mig att det borde vara jag som håller dig i min famn.
Pedro Páramo, då?
Åren gick och han var alltjämt kvar, som en fågelskrämma.
Han hade glömt både sömn och tid.
Eftersom han var rädd för nätterna som fyllde mörkret med spöken.
För att bli inlåst med sina spöken.
Det var han rädd för.
Damiana!
Kom och hör vad mannen vill.
Ge mig en slant, så att jag kan begrava min fru.
Herre, bevara oss från den ondes ränker.
Vad sa ni?
Jag vill bara ha lite hjälp för att begrava min fru.
Jag sålde mina åsnor för att betala doktorn, men…
Bara gå.
Det var förgäves, som ni förstår.
Hon är där.
Ensam.
Utsatt för fukten.
Hjälp!
Hjälp! Hjälp oss!
Ge mig något.
Ge mig något!
Allt bra, patron?
Nu går vi.
Det är jag, don Pedro.
Ska jag bära ut er lunch?
Jag kommer med.
Jag kommer.
SLUT
BASERAD PÅ ROMANEN AV JUAN RULFO
Undertexter: Anna Johansson