Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
П’ять, чотири, три, два, один.
Зазвичай тут починається фільм,
та спершу я поясню, що він містить аналіз історії поліції,
над яким варто замислитися.
Цей фільм для допитливих або тих, хто все піддає сумніву.
Обирайте, що вам до вподоби.
Влада поліції — це влада миттєвої дії. Вона здійснюється тут і зараз.
Просто зараз тобі кажуть, що робити.
Ніхто не чекає. Ні. Ніяких дзвінків. Нічого такого.
Що буде далі, вирішую я.
Щоб бути хорошим копом, потрібно мати серце.
Але іноді доводиться бути тварюкою.
Іноді поводитися огидно.
Поліція! Ані руш!
- Що я зробив? - Розумієш, що я кажу?
Я не маю на тебе часу.
ПЕРША ПОЛІЦІЯ, ФІНАНСОВАНА ДЕРЖАВОЮ, СТВОРЕНА В БОСТОНІ В 1838 РОЦІ.
Коліно.
Пояс.
У НАСТУПНІ ДВА ДЕСЯТИЛІТТЯ В НЬЮ-ЙОРКУ, ФІЛАДЕЛЬФІЇ, ЦИНЦИННАТІ
ТА ЧИКАГО З'ЯВИЛИСЯ СВОЇ УПРАВЛІННЯ.
У багатьох установах панує думка: «Ми завжди так робили,
тому так і має бути». І ніхто не згадує про витоки,
щоб зрозуміти, для чого це все робилося тоді.
Звідки взялося слово «поліція»? Воно походить від слова «поліс».
Ідея полягає в тому, що ми самоврядний народ
і ми дотримуємося принципів самоврядування.
Але незрозуміло, хто контролює поліцію. Ось де проблема.
Незрозуміло, звідки у поліції така влада над людьми.
Місцева поліція окупувала і наш район, і громаду.
Ми наче під іноземною окупацією.
Багато хто вважає, що поліція вийшла з-під контролю.
Але в деяких громадах жахливий рівень злочинності й насильства,
і він теж виходить з-під контролю.
У США 18 000 ДЕРЖАВНИХ І МІСЦЕВИХ ОРГАНІВ ПОЛІЦІЇ,
ПОНАД МІЛЬЙОН ПРАЦІВНИКІВ. МАЙЖЕ НАСЕЛЕННЯ ДЕЛАВЕРУ.
Жорстокість поліції
є ознакою того, що у нас немає повноцінної соціальної відповідальності.
І саме дії поліції спричинили масові протести.
Бо це прямий виклик нашій приналежності,
нашому праву на існування.
Негайно розходьтеся, або будете заарештовані!
Негайно!
Якби ми засновували країну з нуля і мали б розробити
систему правопорядку, кримінального судочинства та поліції,
ми б жодним чином не зробили б її такою, якою вона є зараз.
Проте у нас саме така система.
Поліція має величезну владу. Вона всесильна. Її важко контролювати.
Це сила мільйона поліцейських, яка докладається усюди й одночасно.
Влада поліції надзвичайно глибинна.
Ця солідна установа може нишпорити у ваших кишенях,
відстежувати телефони, встановлювати вашу особу,
відстежувати вас по камерах спостереження і брати зразки ДНК.
У Сполучених Штатах влада поліції по суті не регулюється.
Хто має більшу владу в такій демократії?
Люди чи поліція?
МІННЕАПОЛІС, БЕРЕЗЕНЬ 2022 ВІДДІЛ ПОЛІЦІЇ No 4
ЧАРЛІ АДАМС ІНСПЕКТОР ПОЛІЦІЇ
Які злочини найбільш поширені у північній частині?
Із чим ви маєте справу у своєму відділі?
Багато нападів, убивств. Це Північна старша школа, я тут навчався.
ВІДДІЛ No4 ЗНАХОДИТЬСЯ У ПІВНІЧНІЙ ЧАСТИНІ МІННЕАПОЛІСА
Багато нападів.
Два тижні тому застрелили
одного зі спортсменів школи, нашого квотербека.
Що сталося?
Дітей вирішили відпустити раніше, щоб вони могли піти
на протест через убивство Аміра Лока.
І Ді Хілл пішов зі школи разом з іншими гравцями.
Він ішов додому чи до друга
і проходив повз чоловіка тут, на Голден-Веллей Роад.
Ми там проїжджатимемо.
Просто проходив повз того чоловіка.
Той розвернувся. Неясно, чи вони зіштовхнулися,
але Ді йшов собі далі.
Той тип дістав пістолет із рюкзака й вистрелив йому в потилицю.
От так узяв і вбив.
- Давайте, хлопці. - Ось так.
- Прикривайте один одного. - Зосередьтеся.
Вхідні двері відчинені. Заходжу.
Наш відділ — це правоохоронний орган і воєнізована установа.
Поліція! Ордер на обшук!
Вибивай!
- Уперед! - Поліція!
- Ордер на обшук! На підлогу! - Лягти на підлогу!
Я прикриваю!
Люди не розуміють, чому вона стала воєнізованою.
Бо колись то був рабський патруль.
Вставай!
Підводься, мала!
Усі раби в місті повинні були мати перепустку від свого пана,
інакше їх жорстоко били.
Рабовласникам набридли такі патрулі. Вони звернулися до коледжу «Цитадель»,
щоб він підготував їх та створив певну структуру.
І яка то була структура, як гадаєте?
Воєнізована.
Де ти мешкаєш?
- На перехресті... - Опусти руки.
- Де? Іди туди. - 80-ої і Фігероа.
Якби наші поліцейські це знали,
якби їм про це розказували,
вони б розуміли, чому афроамериканці кажуть:
«Ти — нащадок рабських патрулів».
Він би зрозумів про що йдеться, правда?
Бо деякі слова, наприклад «патрулювання», не змінилися.
Щоб поїхати в місто, треба було взяти перепустку від пана.
Що роблять копи, коли бачать групу чорношкірих чоловіків?
Вимагають посвідчення особи. У чому різниця?
ВЛАСНІСТЬ
Коли йдеться про виникнення поліції в Америці,
виникає спокуса знайти первісний осередок.
Але насправді
поліція одночасно виникла у багатьох місцях.
Одним із джерел її походження можна вважати фронтир.
Там білі поселенці опинилися в місцях,
де їм довелося конкурувати за землю з корінним населенням.
І білі поселенці намагаються закріпити права на ці землі за собою.
У 1830-1847 УРЯД США ВИКОРИСТОВУВАВ
АРМІЮ ДЛЯ ВИСЕЛЕННЯ КОРІННИХ НАРОДІВ
Отже прикордонну міліцію можна вважати
одним із прообразів того, що ми згодом будемо називати поліцією.
На Півдні система була дещо інакшою.
По суті, це була система патрулювання рабів, пов'язана з міліцією.
Це були групи чоловіків,
чиїм завданням було обходити плантації
й стежити за тим, щоб раби, які живуть на плантації, не вскочили в халепу.
По суті, вони наглядали за цими людьми.
Тож рабські патрулі переростають в установу,
пов'язану з рабством, яку також можна
вважати своєрідною поліцією.
Скажете, коли можна буде?
Так, готово.
Супер. Мотор.
У 18-му й 19-му століттях існує й муніципальна поліція.
Її діяльність здебільшого спрямована на забезпечення порядку серед робітників,
тобто робітничого класу.
І це вже третя площина, в якій поліція
розвивається як засіб регулювання класового порядку.
У Толедо страйкують пожежники й автослюсарі.
Гвардійці застосували сльозогінний газ, кулі й холодну зброю,
щоб приборкати страйкарів, підбурених радикальними агітаторами.
Задушлива завіса із сльозогінного та паралізуючого газів.
Справжня зона бойових дій. Двох було вбито й сімох поранено,
перш ніж ряди страйкарів похитнулися, а їхніх ватажків затримали.
Вулична війна. Громадянська боротьба у найгіршому прояві.
Чи не найважливішою функцією поліції впродовж 19-го і на початку 20-го сторіччя
було приборкання страйків, які влаштовували робітники,
і захист власності роботодавців.
Ми повертаємося до того, про що вже казали.
Існує три виміри американського політичного проекту.
Перший виникає з рабства,
примусової експлуатації праці чорношкірих.
Основа другого — фронтир, експансія,
брак земель та завоювання корінних народів.
А третьому дав поштовх розвиток американського капіталізму
та його потреба в робочій силі.
В основі завжди система майнових відносин.
В основі завжди ідея про те, що люди, які не мають власності
або самі є чиєюсь власністю, як це було з рабами,
загрожують суспільному порядку, що базується на власності,
адже вони не мають долі у цьому порядку.
Вони є його жертвами.
АРЕШТ АНАРХІСТІВ, 1910 РІК
Найвірогідніше, усі в цьому кадрі загинули.
Мертві, ті, що стріляють, й ті у кого стріляють.
Насильство далекого минулого.
Насильство лишається в минулому чи плине крізь час?
Це своєрідний танець,
кроки за межу насильства й назад.
Цікаво, що відчували ці чоловіки в цю мить?
Що вони відчували після закінчення бою?
Свою правоту? Міць?
Коли заробляєш на життя тим, що затримуєш та контролюєш інших,
що з тобою робить ця влада?
Ми прикриємо всі генделики та забігайлівки від Південного каналу до Норт-Хейвена.
Ми будемо саджати чорних мавп, поки їм не набридне,
і вони схочуть до в'язниці та залишити місто.
Геть з країни! Не з міста, а з країни!
Ні.
Забудьте про відкриті долоні. Стискайте їх у кулаки та використовуйте.
В історичному контексті закон і порядок
означали підпорядкування меншості населення
інтересам його широких верств.
Розглянемо фразу «закон і порядок».
Закон і порядок — це різні речі.
Так? Наскільки наша поліція уособлює дотримання закону?
Наскільки вона слугує впорядкованому суспільству,
і що таке це «впорядковане суспільство»?
Поліція нерозривно пов'язана з расовою історією нашої країни.
І щоб зрозуміти, що лежить в основі,
треба повернутися до витоків
культурної логіки самої Європи.
Тут вам не Фергюсон.
Тут вам не аби-що.
Це Балтимор.
Філософ Девід Юм, наприклад, казав,
що якщо ти чорний чи негр, ти лише імітуєш мову.
Чому мене завжди зупиняють, коли я йду до магазину?
Ти немов папуга, екзотичний птах.
Ми, чорні, не здатні на оригінальні ідеї.
Так само Томас Джефферсон вважав, що ми взагалі позбавлені креативності.
Іммануїл Кант вважав, що бути чорним з голови до п'ят
— це сам по собі доказ того, що всі слова чорношкірих — дурні.
Німецький філософ Гегель казав, що у чорношкірих немає того,
що німецькою називається «ґайст» або «дух».
Ми просто вічні діти,
первісні люди з просторів Африки, за винятком, звісно, Єгипту.
Саме так! Це через вас усе так сталося!
У такий спосіб біла уява
протиставила собі чорне тіло, щоб зрештою
біла шкіра виявилася ознакою людини як такої,
особистості як такої, а чорношкірі люди — це завжди ненормальні,
завжди непутящі, небезпечні чи схильні до злочинів істоти.
Що значить «порушувати спокій»?
Занадто голосно говорити? Занадто близько стояти?
Ставити забагато питань? Відмовлятися виконувати накази?
Може, тебе назвали небезпечним чи ненормальним.
Можливо, тобі стало некомфортно
через якусь буйну особу, що підійшла надто близько.
Як ти зреагував?
СУСПІЛЬНИЙ КОНТРОЛЬ
Чи може це бути той чоловік,
який менше доби тому...
ризикував життям за менші гроші за годину...
ніж заробляє цей чоловік?
ПОЛІЦЕЙСЬКИЙ ФІЛЬМ
РОЗПОВІДАЄ БЕН ГАЗЗАРА
Ідею функції поліції та її відповідальності перед групою
можна порівняти з тим, що було мільйони років тому,
коли предки цих мурах розробили власну версію поліцейської функції.
Тепер, після мільйонів років еволюції,
мураха має соціальну систему, в якій певні мурахи
пильнують, щоб чужинці не проникли в їхній мурашник.
Розпізнавши ворога, ці поліцейські чи охоронці подають сигнал,
й інші мурахи допомагають знищити зловмисника.
Гадаю, є вагомі підстави вважати, що сучасні управління поліції
почали створювати, а це було в 19-му столітті,
через наявність в американському суспільстві людей,
які вважалися інакшими, несхожими.
Можна стверджувати,
що перше управління поліції, яке з'явилося в Нью-Йорку в 1844 році,
було прямою відповіддю на наплив іммігрантів з Європи,
особливо ірландців, яких вважали неповноцінними.
Зараз ірландці вважаються білими,
але в середині 19-го століття їх вважали не зовсім білими.
ЗЙОМКИ ШАХРАЙКИ
У Сполучених Штатах, особливо наприкінці 19-го сторіччя,
коли до США прибула величезна кількість іммігрантів,
було багато розбіжностей щодо того, хто до якої раси належить
та які є межі між расами.
Тож однією з ознак, що людей позначили як небілих,
часто була увага до них з боку поліції.
Коли поліція працювала
з вихідцями з Італії, Греції чи Ірландії,
вони зазнавали жорстоких та дискримінаційних утисків,
від яких наразі потерпає багато небілих людей.
Їх не вважали окремим етносом серед білих,
радше людьми з небілим расовим статусом.
Поліція — це шлях до влади.
В історії Америки чітко видно,
як різні білі етнічні групи, які прибували до США
і спершу були об'єктом уваги американської поліції,
намагалися інтегруватися не лише в білу спільноту,
але й в американську поліцію.
Якщо поглянути на поліцію багатьох великих американських міст,
помітно, що в ній працюють представники багатьох білих народів,
які раніше потерпали
від жорсткої, дискримінаційної, агресивної поведінки поліції.
Перед скасуванням рабства й одразу після
людям, які були білими слугами-рабами або білим біднякам,
слугам-рабам до скасування, бідним білим після,
запропонували те, що історики називають «расовим хабарем», тобто:
«Тримайся подалі від своїх класових побратимів. Не створюй з ними спільнот.
Натомість ми подаруємо тобі статус білого.
І через дуже конкретні закони та правила
це надасть тобі низку привілеїв».
І поліція відіграватиме ключову роль у наданні цих привілеїв.
У 1690-х роках у Вірджинії
у губернаторів колонії Вірджинія виникла ідея.
«Ось як ми зробимо, щоб раби й слуги не збиралися разом
і не намагалися нас повалити. Ми їм скажемо,
що слуг будуть бити одягненими,
а рабів — роздягненими догола».
Це про дещо говорить.
Що привілеї білих не такі вже й великі, якщо тебе можна відшмагати.
Це також вказує на намагання розмежувати,
аби зробити чорношкірих, у буквальному сенсі,
найбільш вразливими перед силою та насильством держави.
Наскільки людина не чорна,
настільки вона ближча до білих.
І через те, що вона ближча до білих, увага поліції до неї буде геть іншою.
І за ступенем, і за частотою і за рівнем небезпеки.
Була історія, як я, тоді ще новачок, ловив хлопця, який викрав машину.
Я з ним впорався, спіймав.
А тоді раптом отримав удар ліхтарем по голові.
Я глянув на копа й спитав: «Навіщо ти це зробив?»
Він сказав: «Тут двоє чорних.
Я вдарив першого, до якого дістав».
Це було... І він зробив це без жодного жалю.
У нас немає ненависті до негрів.
Бог зробив їх чорними, а нас зробив білими.
Це написано в 11-му розділі книги Буття,
де Бог розділив раси.
І ми, усвідомлюючи, що 5000 років білі люди були вищою расою,
ми, лицарі Ку-клукс-клану, маємо намір зберегти цей статус білої раси.
Через сегрегацію, через те, як ця раса визначає афроамериканців,
багато іммігрантів, що потерпали через приниження,
гноблення та утиски,
згодом проходять через зміни.
Ти можеш змінити прізвище. Можеш позбавитися акценту.
У цьому суспільстві ти можеш стати білим, чого не може статися
з афроамериканцями, бо неможливо змінити колір шкіри.
ВІРДЖИНІЯ
ПРИДУШЕННЯ ЗАВОРУШЕНЬ
Поліція намагалася застосувати сльозогінний газ проти натовпу.
Якщо вітер дме у твою сторону,
слід використовувати газову зброю з далекобійними зарядами,
аби вони впали за натовпом, і вітер ніс газ на людей.
На початку 20-го століття в багатьох містах США поліція
була повністю інтегрована з політичною системою міста.
Коли поліція була частиною політичної машини,
зі злочинністю вона боролася неефективно.
По суті поліція була частиною злочинних угрупувань.
Покоління поліцейських реформаторів спробувало це змінити.
Багато хто з них мав військовий досвід за кордоном.
Вони повернулися до Сполучених Штатів і хотіли змінити поліцію
так само, як змінилася армія
у колоніальних військових операціях
на Карибах, Філіппінах та в інших місцях.
Вони хотіли зробити поліцейських професіоналами,
так само, як підвищували свій професійний рівень солдати.
Щоб зрозуміти, як працює поліція сьогодні, треба згадати
перші американські операції за кордоном.
І коли я думаю про це, я згадую Огеста Воллмера.
Огест Воллмер — цікава особистість. В поліції його добре пам'ятають.
Його вважають батьком сучасної поліції.
Огест Воллмер служив в армії,
між іншим і на Філіппінах
під час іспано-американської війни.
Сполучені Штати не кажуть, що Філіппіни — наша колонія.
Але вони тримають Філіппіни під окупацією,
яка триває майже півстоліття.
І встановлення цієї окупації — жорстока війна проти повстанців.
У колоніальної війни на Філіппінах була особливість. Армія США
відпрацювала багато прийомів і тактик боротьби з повстанцями,
з бунтівниками, з «нашими молодшими
коричневими братами», як вони називали філіппінців.
Огест Воллмер відігравав вирішальну роль у тій кампанії.
Його відібрали для служби
в одному з елітних протиповстанських загонів,
який направляли у внутрішні частини країни
для пошуків та знищення філіппінських повстанців.
Воллмер — дійсно яскрава фігура, варта уваги,
бо він поліцейський,
він проводить час на Філіппінах, розмірковуючи
про організацію поліцейських установ, а потім він стає науковцем.
Тож він один із тих, хто пише
про те, як має виглядати поліцейський апарат.
Певно, поліцію надихнули товарні вагони часів війни,
і її кінний підрозділ придбав вантажівку.
Кабіна вміщує десять офіцерів, кулемети, бомби
зі сльозогінним газом та інше обладнання.
Воллмер робить це, поєднуючи різні сфери,
про які ми говорили.
Він розмірковує про внутрішній порядок.
Він отримує досвід у боротьбі проти повстанців,
тобто в ситуації, яку можна вважати схожою на війну,
та насправді це наведення ладу.
І він намагається розмірковувати
про те, як забезпечити легітимність поліції.
БЕРКЛІ, 1970 РІК
Щоб уникнути зіткнень, поліція знов застосувала сльозогінний газ
і відігнала натовп назад до пам'ятника.
Використання цих інструментів і прийомів боротьби з повстанцями прищеплює поліції
думку, що громадяни — потенційні злочинці,
на кшталт закордонних повстанців,
отже, вороги держави, тому над ними можна вчиняти
будь-яке насильство, якщо це необхідно.
Якщо говорити про характерні риси поліції,
то це майже колоніальний інститут.
Це влада уряду, який керує людьми,
що не мають права впливати на те, як ними керують.
Для мене це означає, що поліція, як колоніальний інститут,
перш за все спрямована на обслуговування інтересів
так званих колонізаторів,
поселенців, головними ознаками яких є багатство та біла шкіра.
Наша земля багата на красу.
У американських жінок можна зустріти будь-який тип і відтінок.
Міс Америка серйозно ставиться до своєї зовнішності,
а краса її духу й тіла — її американська спадщина,
її відвічне право через те, що її предки приїхали в цю країну,
щоб створити новий світ для своїх дітей і дітей своїх дітей.
На цій вільній землі
представники народів багатьох країн зустрілися, одружилися
і народили своїх дітей американцями.
Поліція принципово відрізняється від інших органів влади
тим, що вона найбільш чітко уособлює фундаментальну владу держави,
яка заявляє, що має монополію на законне насильство
і може визначати, яке насильство хороше, а яке ні.
Отже, вивчати роботу поліції
означає вивчати владу й те, як поліція функціонує в суспільстві,
щоб підтримувати певний статус-кво.
Усвідомлюють це поліцейські чи ні.
Тож ми дивимося на владу
і на те, як поліцейські стають співучасниками
несправедливості, яку вчиняє влада в нашому суспільстві.
Стоп. Припини.
Я бризну на нього. Обережно.
- Так, добре. - Я на тебе бризну.
- Навіщо? - Виходь.
- Виходь, або бризну. - Чого це?
Виходь, бо оббризкаю.
Чого я буду виходити?
Допоможи.
Рушиш, і я тебе підстрелю. Церемонитися не буду.
Поїдеш і отримаєш кулю в груди.
Мені байдуже, що за лайно у тебе...
Та щоб ти знав, тобі це не минеться.
Спробуєш втекти, отримаєш кулю.
- Ви мене підстрелите? - Авжеж.
- За що? - Не сумнівайся.
Чинитимеш опір — тобі кінець.
Робота з насильством — це не жорстока робота.
Руки на машину, обидва. Негайно! Чорт, прямо зараз!
Це робота по реалізації державного насильства.
І це найкраще працює, коли насильство стримується,
коли насильство — лише загроза, яку зрештою не реалізують,
але усі усвідомлюють, що його можуть застосувати будь-коли.
Вони погрожували мені ножем!
Ти мене зрозумів?
Ідіть усі до будинку. Швидко. Піднімайся!
Коли я говорю про маргіналів як про потенційну загрозу,
варто було б уточнити, що їх також вважають джерелом зараження,
яке може вплинути на інших.
Тоді наша мета — повернути їх на своє місце,
не лише у соціальному сенсі,
але й фізично, на територію, яку ми для них виділили.
Насправді саме афроамериканці були основною групою,
яка вплинула на розвиток карцеральної логіки.
Частково це тому, що поліція розвивалася
в контексті поневолення темношкірих.
Коли рабство було заборонено,
це багатьох налякало.
Спочатку були прийняті «Чорні кодекси» —
закони, що стосувалися лише чорних.
Тож було чітко сказано, що ми спробуємо контролювати вас так,
як ми не контролюватимемо жодну іншу групу.
«ЧОРНІ КОДЕКСИ» ДОЗВОЛЯЛИ АФРОАМЕРИКАНЦЯМ
ЛИШЕ РУЧНУ ПРАЦЮ, РОБОТУ НА ФЕРМАХ ТА ПРИСЛУГОЮ
АФРОАМЕРИКАНЦЯМ ЗАБОРОНЯЛОСЯ КУПУВАТИ ЗБРОЮ
БУДЬ-ЯКОМУ БІЛОМУ ДОЗВОЛЯЛОСЯ АРЕШТУВАТИ ЧОРНОШКІРОГО,
ЯКЩО ТОГО ПІДОЗРЮВАЛИ У СКОЄННІ ЗЛОЧИНУ
Цей марш припиняється. Вам зрозуміло?
Цілком зрозуміло, що ця карцеральна логіка
впливає не лише на чорних, не лише на темношкірих.
Вона працює для всіх.
Та якби в нас не було тієї історії страху.
«Що ми робитимемо, коли чорні вже не будуть рабами?»
«І якщо ми не можемо контролювати їх таким чином, як їх приборкати?»
Якби в нас не було такої історії,
гадаю, наша система громадської безпеки
розвивалася б зовсім інакше.
НЕГРЕ, У ТЕБЕ Є ВСЕ. ЧОГО ЩЕ ТОБІ ТРЕБА?
Як ми дожили до такого?
Питання розвалюється, щойно ти його ставиш.
Хто такі «ми»? До чого саме?
Увага... струнко!
Ми з тобою можемо
жити в цій країні, але чи достатньо ми близькі, щоб бути «ми»?
Твоя та моя Америка — чи це одне й те саме місце?
Чи колись так було?
ОПІР
Це поліцейське свавілля?
Чи самозахист?
Як гадаєте ви?
Якщо ви не сказали, що не знаєте, ви були упереджені
за чи проти поліції.
Краще зібрати всі факти. Стільки фактів, скільки потрібно,
аби дійсно зрозуміти поліцію,
її роботу та відповідальність перед усіма громадянами.
Отже, йдеться про комахи чи людство,
ідея поліції виникла через необхідність.
Навіть людське тіло має свою поліцію, коли у разі хвороби чи травми
лейкоцити захищають нас від шкідливих бактерій
та інших небезпечних речовин.
ПОЛІЦЕЙСЬКИЙ ФІЛЬМ, 1970 РІК
Коли людство стало більш цивілізованим,
виникла необхідність жити за складнішими правилами, законами.
Законами, які б захистили слабких від агресивних сильних.
За цієї системи, влада та сила групи
передавались окремим людям, які використовували їх від імені групи.
Той самий принцип стосується і сучасної поліції.
Це Північний Міннеаполіс. Плімут-авеню.
Плімут-авеню відома тим, що в 60-х...
Тут були заворушення. Здається, в кінці 67-го, чи в 68-му.
Раніше тут були магазини, продуктові крамниці, усяке таке.
Чорні обурилися.
Усе тут спалили.
ПЛІМУТ-АВЕНЮ, МІННЕАПОЛІС, 1967 РІК
Я усе добре пам'ятаю. Мені тоді було п'ять.
Але я пам'ятаю цю історію, бо наступного дня мій дядько
посадив нас у машину й привіз сюди,
зайшов у єврейську крамничку та пограбував її.
Він взяв м'ясо й таке інше.
Пам'ятаю, мама просила дядька не робити цього,
бо власник крамниці відпускав їй товари в борг.
Що саме так обурило людей?
Був інцидент з поліцією. У житті чорношкірих не було стабільності.
Поліцейське свавілля в Північному Міннеаполісі.
В одному барі трапився випадок. Тоді власник бару
жорстоко побив темношкірого, а поліція нічого не зробила.
І це спричинило невдоволення.
На Плімут-авеню були різні заклади.
Одного вечора вони їх підпалили.
Того року в Америці було багато таких історій.
ЛОС-АНДЖЕЛЕС НАСЛІДКИ БЕЗГЛУЗДОГО НАСИЛЬСТВА
Потрощені остови будівель, полум'я, що не вдається згасити,
і атмосфера страху
досі ширяють над тихими кварталами Лос-Анджелеса.
Кидай сумочку і підніми руки.
Руки вгору!
Руки. Руки вгору! Підняти руки. Ходімо.
Лідери негрів списують це на різні соціальні проблеми.
Бідність і безробіття, бідні школи і погане житло.
І все це призводить до дискримінації.
Але найбільше, сказав представник негрів, жорстокість поліції.
Прийнято вважати, що самі жителі,
особливо темношкірі,
почали агресивні дії проти поліції
і проти установ власної громади.
Та якщо зазирнути в історію,
й дослідити поширеність цієї форми політичного протесту,
між 1964 і 1972 роками було близько 2000 бунтів.
Ми бачимо, що ці інциденти спровокувала поліція.
Абсолютно неймовірна сцена.
Перестрілка посеред Бродвею.
Рейд на вулицях Лос-Анджелеса.
І я запевняю, що в Гарлемі, Рочестері та Нью-Йорку цього не буде.
Ми можемо це вирішити. Ще є час.
Ввечері буде ще один бунт, подобається вам це чи ні.
Ні, чекайте. Послухайте.
Знаєте, вони... Нас, негрів, уже все дістало.
Знаєте, що вони робитимуть сьогодні? Їм байдуже. Вони більше не битимуться тут.
Вони підуть до білих.
І ніхто в цьому суспільстві не зупинив їх, коли вони спалили нашу церкву.
Але коли ми мстимося, усі обурюються.
Багато в чому ми вважаємо заворушення 1960-х
лише відповіддю на жорстокість поліції.
Але вони також є реакцією
на тривалий період насильства білих.
Не переймайтеся, бо більше ми цього терпіти не будемо.
Минулого місяця в окрузі Лаундс в Алабамі дотла спалили дві церкви.
Це були церкви чорних.
Через тиждень дотла спалили церкву білих.
Або всі моляться в церкві, або всі моляться без церкви.
Заворушення були на промисловому Середньому Заході,
Півдні, Північному сході, Східному узбережжі та в південних штатах.
Власне, усюди, де афроамериканці жили
у нерівних умовах. І де до того ж ними частіше займалася поліція,
що застосовувала нові методи під час війни зі злочинністю в 1960-х.
Ця сума факторів призвела до бунтів по всій країні, у великих та малих містах.
Мені набридли знущання з боку білих.
Які знущання? Сильні? Які саме?
Нас зупиняють на вулиці, ламають двері,
везуть у відділок, вибивають зуби.
Це вони зараз зупиняють на вулицях, раніше такого не було.
Та вони давно це роблять.
Поліція не... вона в нашому районі
не забезпечує наш добробут чи безпеку.
Вони нас лише затримують, знущаються з нас і вбивають,
бо їм так наказують.
Поліція в нашому районі власне й не може
захищати наше майно, бо в нас немає майна.
Вони, власне, й не здатні
забезпечити нам належні правоохоронні заходи, просто тому,
що сама поліція не ладнає з законом.
Очевидно, що поліція в нашому районі працює
не для нашої безпеки, а для безпеки власників бізнесу,
а ще вона стежить за збереженням статус-кво.
Коли ви зрозумієте, що платите податки,
податки на копів, які надирають вам дупу.
А ви їм платите.
Платите, щоб вам надерли дупу.
Ви платите їм, щоб вони били ваших дітей.
Платите за те, що вони ганяють вас на вулицях.
Платите за те, що вони вас вбивають.
ВСЕНАРОДНЕ ПОВСТАННЯ
Не бійтеся. Не соромтеся.
Нам потрібна Чорна сила!
Стоклі Кармайкл, 25-річний революціонер.
Цього літа в Міссісіпі
Кармайкл із закликами за Чорну силу
вперше став фігурою національного масштабу і загрозою для багатьох.
Завтра треба спалити всі будівлі судів в Міссісіпі,
щоб позбутися бруду.
Коли питають, чого ви хочете, ви знаєте відповідь!
- Чого ви хочете? - Чорної сили!
Поліція сприймала чорний радикалізм
у 1960-х як глобальне явище.
Поліція сприймала загрозу комунізму, яка,
здавалося, йшла поруч з чорним радикалізмом, як глобальну проблему.
Проблему, яка існує не «десь там».
Співробітники служби безпеки Сполучених Штатів
спостерігали за подіями на вулицях американських міст.
Вони вважали всі ці рухи подібними
до визвольних рухів, що відбувалися по всьому світу.
Був величезний страх перед радикалізмом, перед комунізмом.
До ідеї мілітаризації поліції треба
додати поняття, яке може здатися незграбним,
та поміркуймо про те, як армія отримала поліцейські функції.
Тисяча.
Приготуватися.
Цілься.
Дійсно, поліція — важливіша установа.
Робота військових стає поліцейською.
Після Другої світової вже не треба воювати за безпеку країни
з іншими суверенними державами.
Лишаються операції по придушенню повстанського руху,
встановленню миру.
Поліція стає дедалі більш воєнізованою,
а військові опановують методи охорони порядку.
Погляди людей стають все більш радикальними,
а в Сполучених Штатах
ці погляди підживлюються міжнародними рухами,
антиколоніальними рухами.
У цих країнах з'являються
носії радикальних політичних ідей.
Вони називають себе соціалістами.
Вони кидають виклик і вимагають права керувати країною по-новому.
Ці ідеї приваблюють радикалів в нашій країні,
де ви все ж не зовсім колонізоване населення у повному сенсі слова.
Але живете ви приблизно так само.
31 СІЧНЯ 1971 РОКУ
ЛОС-АНДЖЕЛЕС, 1971 РІК
Може, це і не традиційний колоніалізм,
але це щось дуже схоже.
І люди починають сприймати такі ж ідеї та риторику
і піддають сумніву капіталізм.
Лідери нашої чорношкірої спільноти.
Де вони?
Їх тут немає, і вони не з'являться, бо...
Гаразд. Правильно, нас знову продають,
і нам набридло, що нас продають як рабів.
- Прошу, не вбивайте! - Вилазь з канави.
Прошу, не вбивайте.
У ході протестів застрелили молодого учасника демонстрації.
Щонайменше 30 людей отримали поранення,
19 — вогнепальні поранення, 88 було заарештовано.
У 1960-х
багато поліцейських вважали, що рух за громадянські права,
а тоді рух «Чорна сила», був маріонеткою Радянського Союзу,
що ними маніпулювали.
Були агітатори, які втокмачували ідеї в голови
афроамериканців по всій країні,
переконуючи тих бунтувати.
Семюел Картрайт був лікарем,
з яким часто консультувалися білі власники плантацій,
бо власники плантацій помітили, що чорношкірі
тікають з плантацій, що здавалося б природно.
Ти хочеш бути вільним. Отже, тікаєш з плантації.
Білі власники плантацій цього не розуміли.
Якщо чорні за своєю природою неповноцінні, якщо вони просто майно,
навіщо їм тікати?
Звертаються до Картрайта. Він думає.
І каже: «У мене є відповідь».
Він каже, що чорні страждають від так званої «драпетоманії»,
а «драпетоманія» — це хвороба втечі з плантацій.
Будову чорношкірих підлаштовують під уяву білих,
бо чорношкірі не можуть бажати волі.
Бо якщо вони тікають з плантацій, бо хочуть волі,
це спростовує твердження, нібито чорношкірі — раби по своїй сутності.
Стривайте. Нам просто потрібна робота.
Ми отримуємо роботу і нікого не турбуємо.
Не буде роботи, розірвемо Лос-Анджелес і крапка.
Брате, що ти думаєш про ситуацію з поліцією? Ти...
Поліція?
Поліція? Їх ми теж спалимо.
Поліція не вважала ці рухи органічними, виправданими,
викликаними справжньою несправедливістю.
Це означало, що ці рухи сприймалися
як ворожі змови.
Тому засоби,
які вони використовували для придушення цих рухів за кордоном,
були доречними і вдома.
Дорогі співвітчизники,
ми пережили тиждень, якого не має бути у жодної нації.
Гадаю, нам треба знайти відповідь
на три основні питання про ці заворушення.
Що сталося? Чому це сталося?
Що можна зробити, щоб цього не повторювалося?
Сьогодні я призначаю
спеціальну дорадчу комісію з громадських заворушень.
Губернатор Іллінойсу Отто Кернер погодився її очолити.
ЩО СТАЛОСЯ ЗІ ЗВІТОМ ПРО БУНТИ
Звіт Комісії Кернера — величезний документ.
Це важлива віха в історії американського уряду.
Уперше з'являється чітке усвідомлення
того, як система
охорони правопорядку країни глибоко переплетена
зі структурою суспільства, розділеного за расовою ознакою,
і, як чітко заявляє комісія, це суспільство нерівне й роз'єднане.
Доповідь стала бестселером.
За перші три тижні було продано 740 000 примірників.
Друкується ще більше мільйона.
Видавництво Bantam Books, яке її видало,
заявило, що книга продається найшвидше після «Долини ляльок»,
хоча це геть інший жанр.
КОМІСІЯ ВИЗНАЧИЛА КІЛЬКА ПРИЧИН БУНТІВ.
ЗОКРЕМА ДИСКРИМІНАЦІЮ В ТРУДОВІЙ СФЕРІ, В ОСВІТІ, ЖИТЛІ
Купуйте звіт комісії з масових заворушень.
БРУКЛІН, 1968 РІК
Молоді священики Бушвіка активно агітують купляти звіт.
Вони розглядають це як перший крок для білих до усвідомлення того,
що священики та автори звіту вважають
основною проблемою – білого расизму.
Якою була реакція на цей звіт?
Якими діями зреагували у Вашингтоні?
З нами Роджер Мадд, який пише про Конгрес. Яке ставлення там?
З Білого дому не чутно нічого, крім тиші.
- Чому ні слова? - Можливо, це прораховано.
Президент хоче, щоб звіт засвоївся,
а також у нього є досить точні політичні розрахунки.
Про Конгрес варто пам'ятати ось що.
У ньому переважно представники білого середнього класу з маленьких міст Америки.
Тож ми маємо певний опір таким звітам,
де вказують на них, як на головну причину заворушень.
Справа в тому, що Комісія Кернера знайшла щось для кожного.
Для людей більш лівих поглядів
у ньому було багато аналізу причин злочинності.
А для людей правих поглядів там було багато рекомендацій щодо розвитку поліції
та поліцейських методів.
Пропозиції правого штибу переважали над аналізом лівого.
Джонсон справді дослухався до рекомендацій,
особливо тих, що у звіті стосувалися збільшення поліції.
Зазвичай злочинність вважається проблемою великих міст.
Зараз передмістя відчуває на собі вплив зростання злочинності.
У Лейквуді, Каліфорнія, замість патрульних машин використовують гелікоптери.
Проект під назвою «Небесний лицар» з'єднав
машину на землі з поліцейським у повітрі.
Вливання грошей з федерального бюджету значно збільшило кількість людей,
яких найняли поліцейськими у формі та у цивільному.
136, це Небесний Лицар. Ми рухаємося з Комптона і Дауні.
Розширилося коло технологій та матеріалів, які використовували для поліції.
НОВІ ЗАКОНИ 1968 РОКУ ПРИСКОРИЛИ ПОСТАЧАННЯ ОБЛАДНАННЯ
Небесний лицар, тепер я їх бачу. Я їх зупиняю.
Втручання Джонсона не лише сприяло підвищенню професіоналізму поліції.
Воно означало безпрецедентне втручання федерального уряду в роботу поліції,
місцевої поліції.
Американський народ вже втомився від того,
що в країні ростуть злочинність та беззаконня.
Також суспільство визнає, що національний уряд може
і національний уряд має допомагати містам і штатам
у війні зі злочинністю.
Коли хтось каже про війну взагалі,
це фактично означає звернення до суспільства із проханням дозволити
уряду робити все, що потрібно.
Будь-які необхідні кроки.
Така постановка питання фактично закликає людей не наполягати
на надмірному контролі та відповідальності поліції,
аби дозволити їй діяти без обмежень
і довіряти її судженням.
Бо теоретично вони борються з екзистенційною загрозою
спільноті, яку вони повинні захищати.
Проблема злочинності стає все більш серйозною.
Вона становить набагато більшу загрозу
суспільству, ніж це було ще кілька десятиліть тому.
Злочинність є одним із ключових чинників втрати моральних цінностей
в суспільстві, але не єдиним.
Ми й надалі наполягатимемо на законах,
які захистять наших громадян від насильства,
і наша робота лише почалася.
Для торговців злочинністю та корупцією в американському суспільстві
час вийшов.
Хвиля злочинності не буде хвилею майбутнього
у Сполучених Штатах Америки.
Наші ряди зросли з 55 чоловік у 1925 році
до нинішньої кількості у майже 4000 чоловіків і жінок.
Я ще раз дякую вам,
що ви стоїте на варті тонкої синьої лінії, яка стримує джунглі,
що загрожують поглинути галявину, яку ми звемо цивілізацією.
У лютому минулого року я попросив збільшити на 700 мільйонів доларів
бюджет на боротьбу з наркотиками на наступний рік.
Нам терміново потрібні ще півтора мільярда доларів.
Із додатковими 2,2 мільярдами
бюджет на боротьбу з наркотиками
у 1990 році склав майже вісім мільярдів доларів.
Я маю заявити,
що в проекті бюджету, який я подав у Конгрес,
закладено майже 1,3 мільярда доларів
на відновлення програми місцевої поліції.
Грантова програма фінансує різні органи влади...
МАЙКЛ ЧЕРТОФФ ВНУТРІШНЯ БЕЗПЕКА
...для планування, організації, спорядження, та навчання
проти терористичних атак.
Тому моя адміністрація приділяє особливу увагу
виділенню ресурсів державним і місцевим правоохоронним органам.
Наразі 3,5 мільярди доларів
за Законом про відновлення пішли на підтримку місцевої поліції.
Я боротимуся, щоб вас захистити.
Я ваш президент закону й порядку.
Сьогодні я наполегливо рекомендував усім губернаторам
розгорнути достатню кількість Національної гвардії,
щоб на вулицях домінували ми.
Ми маємо погодитися, що фінансування поліції скорочувати не можна.
Її треба фінансувати.
Дайте їм грошей.
У 2023 РОЦІ УРЯД США ВИДІЛИВ ЩОНАЙМЕНШЕ 129,2 МІЛЬЯРДА ДОЛАРІВ
ПРАВООХОРОННИМ ОРГАНАМ, ПОЛІЦІЇ І ВИПРАВНИМ УСТАНОВАМ
Статус-кво.
Існуючий стан справ, особливо
в соціальній та політичній сфері.
Збільшення поліції стало результатом
усіх внутрішніх війн і соціальних заворушень в історії США.
Коли чиниться опір статус-кво,
цей опір придушується з величезною силою.
Збройна реакція,
збільшення поліції, щоб повернути нас до статус-кво.
СТАТУС-КВО
Я дивлюся...
Мені потрібні камери на «Макдональдсі», а це Fish House?
Це посередині, тоді треба камера на «Мервінз».
Вони торгують наркотою прямо зараз, тож... Я дивлюся на...
Не знаю, чи вони кидають голки. Вони досі на героїні?
Чи продають траву?
Я дивлюся на ваших хлопців.
Хотілося б, щоб вони були на кожному розі.
Бо вони дуже допомагають.
Ні, не запобігти злочинності.
Бо більшість не усвідомлює, що там камери.
А ми цього не приховуємо.
В міській раді це декому не сподобалося.
Бо це немов «Великий брат стежить за тобою».
Але камери, встановлені по всьому місту,
дуже допомагають нам ловити поганих хлопців
і дівчат на вулицях.
Запис ведеться постійно.
Чудово те, що ми знаємо машину. Це чорний позашляховик.
Там годинами сидять четверо афроамериканців.
Я бачив їхні рукотискання. Можна йти та брати їх.
У нас є підстави для цього.
Невинних ми не затримаємо.
Тож я зачитаю нашу місію.
Скажу, який у нас план, а потім вже як піде.
Ми — проект «Поліція і афроамериканці».
Наша місія — ми група поліцейських Міннеаполіса
та представників афроамериканців,
яка хоче збільшити довіру, аби посилити безпеку в громаді.
Мене хвилює зростання кількості крадіжок авто.
Річ у тім, що наші...
Більшість крадіїв, десь 99%, це підлітки.
Рідко коли це роблять дорослі, хоча такі випадки теж є.
Наймолодшому викрадачеві було дев'ять.
У нас є одна дівчина, їй зараз десь 16.
На її рахунку більше 20 крадіжок, а є ще й тяжкі злочини.
Тож мова йде про замкнуте коло
системи ювенальної юстиції.
Ми не хочемо робити злодіями наших дітей.
Але ми й не хочемо розуміти, що вони злочинці.
Ми дозволяємо їм робити дедалі гірші речі.
Тут є проблема. Те, що відбувається, —
це провал кримінальної системи, Чарлі.
З моєї точки зору, усе треба міняти.
Зрештою цих дівчат просто вб'ють.
Вони когось уб'ють, якщо ще цього не зробили.
Я ніяк не збагну, чому ми не можемо
направити цих дітей на дистанційне судове засідання,
де б їм призначили реабілітацію.
Отаке ставлення до наших дітей. Знаєш, що відбувається з білими дітьми?
Вони потрапляють на позасудову реабілітацію.
Позасудова реабілітація.
Їх відправляють на лікування. Їм дають усіляке...
Дурень, що застрелив Дішона.
Я певен, що його відправлять на реабілітацію.
Реальність така, що...
Наша правоохоронна система нам не допомагає.
Ти не можеш робити свою роботу.
То що нам робити?
Є купа дітей, афроамериканців,
яких тримають в Окружному притулку.
Може, це неправильно. Їх там не має бути.
- Але ми не дивимося на їхню поведінку. - Так.
Їх посадили через поведінку, а не через те, ким вони є.
Обговоримо, якою має бути реабілітація. Я не проти такої розмови.
Проблема в тому, що нашим дітям не дають
доступу до програми реабілітації.
А наша правоохоронна система випускає їх
без реабілітації, щоб вони не повторили злочин, і це дурня.
Вони програмують наших дітей на невдачу, і вас теж.
Вони готують нас до провалу. В білих районах такого не буває.
Кожен арешт, кожна зупинка та обшук,
кожен випадок поліцейського насильства ілюструють парадокс поліцейської влади.
Це потужна інституція,
що налічує 18 000 відділень поліції.
Але найбільше її вплив відчутно під час близьких особистих взаємодій.
Знову ж таки, щодо теми домінування,
Рей Келлі казав, що затримка та обшук мають, цитую:
«вселити страх» у небілих дітей, щоб вони не виходили зі зброєю.
Це не реакція на злочин. Це форма домінування та контролю.
Зазвичай інститут поліції постає не монолітом, а безліччю облич.
А от для людей, які опиняються у її жорнах, вона має конкретне обличчя.
У 2008 році я був, як кажуть, прогульником.
Мене ледь не вигнали зі школи.
Моє життя здебільшого складалося з прогулів.
Вдома все було погано.
У школі було важко.
І я вирішив там не з'являтися, уникаючи всіх обов'язків.
І тому мене добре знали у Флашінгу.
Здається, мене зупиняли й обшукували кілька разів на тиждень.
Принаймні раз на день когось зупиняли. Нас було 30-40 друзів.
«Сьогодні в парк Боун не можна, бо там копи».
Ми просто... «Навіндера вже зупинили».
Або «Ашу зупинили» чи щось таке.
Інколи усе було дуже дружньо,
але була й неймовірна агресія.
Гадаю, мене більше засмучують дружні випадки.
- Як тебе звати? - Арт.
- Як? - Арт.
- А його як? - Едді.
Іди сюди, хлопче.
Куди ти, Едді?
Якщо я його ще побачу, матиме проблеми.
- Ясно? - Зрозумів.
Едді! Давай, Едді!
Тоді це було звично.
Я знав їхні імена. Вони знали моє ім'я.
Це сталося на лавці в парку, коли я читав книжку.
Пам'ятаю, того дня я подумав, що я чистий.
Вона на мене нічого не має.
Кажу: «Привіт, Амандо. Як ти?»
«Усе добре?» Вона каже: «Так, Нілеше. Усе добре. Поклади руки на лаву».
Хочеш поговорити у відділі?
- Ні. - Скажеш мені його ім'я?
Едді.
- Прізвище? - Сміт.
- Не бреши. - Справді, Едді Смі...
Сідай у машину.
Я навіть тебе не триматиму. Сідай.
- У відділок? - Сідай у машину.
Коли у тебе такі стосунки з копами,
то здається,
що пройшла не хвилина, а десять.
Зупинка на п'ять хвилин — наче на 30. А ще ти дуже швидко стаєш покірним.
Я був дурнем.
Бо знаєте що? До біса і вас, і копів.
Знову ж таки, я не був
якимось довбаним злодієм.
Я просто худий індієць.
Але тебе носить від відчуття провини: «Боже, мене зупинила поліція.
Я, мабуть, жахлива людина» до:
«Ось так до мене ставляться.
Це за те, що я — це я».
І ти наче ототожнюєш себе з цим почуттям.
Це певний шаблон, який вони на тебе чіпляють.
Якщо спитаєте, що це за шаблон, я не знаю.
Але я почувався жахливим злочинцем.
Блін, я відчував себе покидьком,
гівнюком, що торгує наркотою.
Саме так.
Мені дійсно здавалося, що я такий,
бо до мене так ставилися. І це було як...
Я нічого такого не робив.
Присягаюся, та...
Цей постійний легкий тиск. Він давить.
Зовсім легкий, але невідступний.
Зрештою від нього дуже втомлюєшся
або починаєш злитися, чи переповнюєшся емоціями,
і тоді, блін, може трапитися що завгодно.
Один із прикладів, про який мені завжди цікаво згадувати,
це Нью-Йорк під час кампанії вуличних обшуків,
які були чимось на кшталт
більш мобільної та гнучкої форми контролю,
не просторовий поділ на різні частини міста,
хоча це все ще існує,
а контроль за тим, як люди пересуваються містом.
У 2004-2012 РОКАХ ПОЛІЦІЯ НЬЮ-ЙОРКА ПРОВЕЛА 4,4 МЛН
ОБШУКІВ НА ВУЛИЦІ ЗГІДНО З ПОЛІТИКОЮ ЗАТРИМАНЬ.
Зброя була виявлена в 1,5% випадків.
Рівень вилучення зброї склав 0,1%.
Ось якою абсурдною помилкою була ця програма.
Певною мірою це був
суто формалізований расовий проект,
якщо подумати, що це було насправді,
у якому поліція ходить, дивлячись, як по місту
переміщаються різні особи.
І поліція вирішує, що може
в якусь мить буквально схопити цих осіб.
Зупини та обшукай.
Зроби з них підозрюваних за те, що вони опинились тут.
Це навіть можна вважати
певним проектом мобільної сегрегації.
Ми будемо ходити й перевіряти...
Ми не будемо вказувати людям, де їм перебувати.
Але про декого завжди будуть підозри,
що він не там, де має бути.
Слухай, я не виношу цього лайна.
Він увійшов, за ним двоє його друзів.
Треба стежити, щоб за рогом було чисто.
Вони зазвичай виходять, тусуються кілька хвилин.
Якщо їх не прогнати, то інші теж почнуть приходити.
Потрібно їх одразу гнати,
бо потім збирається ціла юрба,
вони уявляють себе господарями кварталу.
А господарі тут ми, а не вони.
Може, вони тут живуть, але квартал належить нам.
Вулиці належать нам.
Це буде не ніж чи пістолет,
але коли ця жінка кине черевик, це призведе до арешту.
Бо Флінн вирішив, що це камінь чи цегла.
Вимога беззаперечної покори, чого вимагає поліція,
суперечить тому, яким більшість американців бачать наше суспільство:
демократичним, де не потрібно
підкорятися фактично авторитарним наказам.
Раніше це називали СРЗ: «Спитай, розкажи, зроби».
Спочатку я питаю. Тоді я їм кажу, що робити.
Якщо вони не роблять, я їх змушую.
Коли ми дивимося телефільми про авторитарний уряд
чи читаємо про авторитарний уряд,
де від громадян очікується беззаперечна покора
і слухняність іншій силі,
ми сміємося і кажемо: «Хіба це не жахливо? Це тиранія.
На щастя, ми, американці, вільні».
Я його спіймав, Кайле. Спіймав.
Не лізь до мене!
Задушливий захват — прийом, який використовують деякі поліцейські
аби змусити вас робити те, що вони хочуть,
але ви не можете, бо не здатні дихати.
Очевидно, що під час сутичок на вулиці
поліцейському важко пам'ятати,
де кровоносні судини шиї, де нерви.
З іншого боку, ми вважаємо,
як медичні радники й ваші інструктори,
що чим більше людина практикується, чим більше стає знайомою
з основною анатомією,
тим менше шансів нанести травму та інвалідність.
Переглянувши низку справ, я вважаю,
що за умови вірного виконання ці спеціальні захвати
є досить безпечними...
Я не можу дихати.
Люди, які мають повноваження поліцейських,
роблять дуже конкретну річ.
Вони є носіями важливої частини державної влади,
здатності реалізувати монополію на законне насильство.
- Що? - Відчини двері.
- Навіщо ви їх відкрили? - Виходьте.
- Ні. Що відбувається? - Виходьте.
Добре, зупиніть машину. Припиніть!
Гаразд, я виходжу.
Припиніть! Я виходжу!
Припиніть!
Я намагаюся вийти!
Якого біса! Стійте, я виходжу!
Виходьте!
Виходьте з клятої машини!
Зупини тут.
Добре. Відмотай.
Якщо я зупиню це насильство, воно стане менш непристойним?
Я закрив його чорним кадром.
Але скільки його можна тримати?
- Він не реагує. - У нього є пульс?
Ні, бро, поглянь на нього. Він зараз не реагує.
- Перевірте пульс. - Ви серйозно?
- Сидіти тут, поки він не помре? - Покажіть пульс!
Він зараз дихає?
- Перевірте йому пульс. - Годі вже базікати.
- Слухайте, перевірте його пульс. - Томе, перевір пульс.
Перевір його пульс. Ти придурюєшся, бро.
- Ніяких ліків. - Ліків?
Що це, по-вашому? Гадаєте, те, що він робить, нормально?
- Назад. - Гадаєте це нормально?
По-твоєму, це нормально?
- Ти справді пожежник... - Так, я з Міннеаполіса.
- Тоді на тротуар. - Покажіть його пульс!
- Блін, перевірте його. - Ідіть на тротуар.
Він не ворушиться.
Важко притягти поліцейських за вбивство кольорових,
бо зазвичай це законно.
Руки вгору! Негайно.
Поверніться!
Лягайте!
Верховний суд надав поліції те, що я називаю «суперповноваженнями»,
визначати расу, арештовувати та вбивати.
Щодо застосування сили поліцією, цікава справа «Ґрем проти Коннора».
Верховний суд постановив,
що поліція може застосовувати силу, якщо звичайний поліцейський вважає,
що в даній ситуації це доречно.
Це правило.
Вражає, скільки управлінь поліції не хочуть
жодного регулювання застосування сили, окрім цієї постанови.
Протягом десятиліть профспілки поліцейських
активно використовували укладання колективного договору,
щоб забезпечити собі щедрі умови в контрактах,
а іноді внести до державного законодавства положення, які не просто
лояльні до поліції, а й допомагають їй уникнути відповідальності.
Гадаю, це був цей будинок.
У тебе увімкнена?
Вимкнена, але можу...
Радий бачити вас тут.
Вимкнена?
Сьогодні часто питають,
чому поліцейські Сакраменто вимкнули камери.
Твоя вимкнена?
- Так. Повністю. - Добре.
Поліцейські профспілки сідають за стіл і кажуть урядовцям,
які значною мірою зобов'язані їм,
які схиляються перед ними: «Ось що нам треба.
Нам потрібно від 24 до 48 годин, перш ніж
цей офіцер має подати заяву про те, що він чи вона вчинили.
І у випадках вбивства теж.
Дисциплінарні записи мають бути секретними.
Записи повинні бути знищені через певний період часу,
уже через шість місяців. Треба, щоб усе зникло».
І це те, що дозволяє поліцейським знову
і знову уникати відповідальності,
і я взагалі мовчу про умовний імунітет.
УМОВНИЙ ІМУНІТЕТ, ВПРОВАДЖЕНИЙ ВЕРХОВНИМ СУДОМ,
ЗАХИЩАЄ ОФІЦЕРІВ ВІД ЦИВІЛЬНОЇ ВІДПОВІДАЛЬНОСТІ,
НАВІТЬ ПРИ ПОРУШЕННІ ЗАКОНУ
- Назад. - Я вдарю вас струмом!
- Електрошок! - Годі!
Вона мене вразила.
Прошу, припиніть.
Я його вразила.
- Справді? - Так!
Чудово.
Я його вдарила током! Боже!
Кім, сідай.
Система охорони правопорядку сформована здебільшого
за межами поля зору середнього американця,
і часто правила правоохоронної діяльності встановлювалися
самою поліцією та її лобістами.
І це призводить до того, що поліція може закріпляти,
посилювати й розширяти свої повноваження знову й знову.
Що стосується права, у нас дуже мало національних стандартів.
Їх майже нема.
У нас дуже мало державних стандартів. І дуже мало муніципальних стандартів.
Тож стандарти, за якими працює поліція, встановлюються
поліцією, уставами поліцейських управлінь та їхніми професійними асоціаціями.
Мова йде про те, щоб дії поліції були законними,
а коли вони поводяться не по закону, вони мають за це відповідати.
Але найбільша проблема поліції в тому,
що шкода, яку вона завдає, зазвичай цілком законна.
Страшно, правда? Ось що я маю на увазі, коли кажу, що це наша вина.
Бо це ми робимо її законною.
Я не намагаюся звільнити поліцію від відповідальності.
Але шкода, яку вони завдають, здебільшого абсолютно законна.
Мені цікаво...
Цікаво, де у всьому цьому «ми».
Ви обоє висловлювали однакові думки щодо законів,
які «ми» дозволяємо поліції виконувати, і того, що «ми» дозволяємо поліції.
Я сиджу тут і кажу: «Я не дозволяю поліції...
Я не хочу, щоб поліція це робила. Я не знав, що це законно».
Я — частина цього «ми»?
Можете пояснити,
хто насправді дозволяє законодавцям ухилятися
від їхньої відповідальності більш суттєво контролювати
дії поліції та методи їх виконання?
Я був би вдячний.
Будь-хто на керівній посаді, хто намагається
притягнути поліцію до відповідальності,
стикається з опором із боку самої поліції
та захисників існуючого порядку у різних колах суспільства.
Ці перешкоди можна зустріти будь-де, від великих корпорацій до фінансових кіл.
Погляньте на історичну роль поліції в Америці.
На півночі вони знищили профспілки ще на стадії становлення.
На півдні вони формували рабські патрулі,
завжди захищаючи інтереси тих,
хто експлуатував маси заради своєї вигоди.
Коли думаєш про політиків і поліцію,
згадуєш окремих людей, живих людей,
а не систему.
І ці люди часто діють в інтересах системи,
яку вони не підтримують, а можуть навіть критикувати.
Але їхні зусилля спрямовані на зміцнення, підтримку цієї системи.
Ця система надає привілеї класовій і расовій еліті,
людям, на яких немає соціального клейма.
Проте багато людей, які її підтримують,
опиняються по неправильний бік усіх цих розбіжностей.
Працювати зараз важко. Дуже важко.
Щодня я кажу собі...
Як же я втомився!
Минулого року підстрелили 12-річного хлопця. Ось тут, де...
У нього вистрілили, коли він бився із сусідською дитиною.
Я ніколи не... Коли я зупинився тут...
Мені ще ніколи не здавали винуватця так швидко.
Бо тут досі живуть люди, з якими я ріс.
- Що сталося з тим 12-річним? - Він помер.
У цій країні багато проблемних громад.
Коли там запитуєш: «Ви хочете ліквідувати поліцію?»
Чуєш у відповідь: «Ні, треба більше поліції».
З іншого боку, коли говориш з мешканцями тих громад,
як у них працює поліція, вони обурені.
Знову ж таки, це наша помилка.
Існують інші способи допомогти цим громадам, окрім агресивної роботи поліції.
Просто ми цього не робимо.
Я завжди вважав:
«Буде більше чорних копів, матимемо менше проблем».
«Знайди чорного вождя, і проблем буде менше».
Я вірив у це більше 30 років.
Не думаю, що це правда.
Я багато втратив, бо захищав чорних копів у цьому відділі.
Іноді я замислююся.
А якби я був одним із тих, хто мовчав і виконував свою роботу?
Де б я був?
Чарлі Адамс працює в поліції з 1986 року й не збирається йти у відставку.
Він хоче закінчити свою місію інспектора четвертого відділу.
Мої очі бачили
Славу явлення...
Ми почали як 13 штатів уздовж Атлантичного узбережжя.
З собою ми несли свободу.
Якщо місто й держава є самоврядними суб'єктами демократії,
то поліція — тіньова сила, яка каже:
«Ми існуємо, щоб застосувати силу, коли ви не здатні підтримувати порядок самі.
Ми існуємо, щоб контролювати й регулювати насильство в суспільстві,
привласнюючи все це насильство собі».
Реакція правоохоронців на вимоги чорношкірого населення
поважати наше життя, домівки родини та дітей
завжди однакова: «Та пішло воно!
Ось тобі... Спробуй цю силу. Побачимо, як тобі сподобається».
3 БЕРЕЗНЯ 1991
Якщо розглядати поліцію системно
і замислитися, як поліція США перетворилася
на цю величезну силу...
Якщо згадати не лише поліцію,
але й мережу в'язниць, кількість заарештованих,
кількість людей, засуджених за злочини,
все, що випливає з цього,
згадати всіх родичів покараних, затриманих та ув'язнених,
вийде більшість людей у нашій країні.
Не меншість, а більшість людей у нашій країні.
Ми живемо в суспільстві, де спостерігається
надмірне застосування поліцейських заходів.
Через це стосунки між поліцією та населенням повністю спотворилися.
Замість того, щоб розширювати коло людей,
які беруть участь у демократичному процесі самоврядування
та мирного вирішення конфліктів
через політику та протести,
цей світ навпаки все більше звужується до певного ядра,
якому дозволено займатися своїми справами, і окремо існує все більша група,
що опиняється під якимось поліцейським контролем.
З'їзд 161.
Гаразд, я бачу.
Коли фашистські та тоталітарні режими приходять до влади,
вони одразу зміцнюють поліцію.
Один із шляхів — збільшувати владу поліції, четвертої гілки влади.
Ми розширюємо повноваження поліції, а це загибель демократії.
Я іноді кажу: «Назвіть найвпливовішу людину
у США. Нехай це буде Байден, Трамп чи Хілларі Клінтон,
якщо вважаєте, що вони потайки досі усім керують.
Ніхто з них не може вистрелити вам у груди.
Будь-який діючий поліцейський у США
має право дістати пістолет і вас застрелити.
- Він стікає кров'ю! - У нього кров тече з вух!
- Заберіть його звідси! - У нього кров з вуха!
Лікаря сюди.
Якого біса ти лізеш?
Питання про втрату нашої демократії не має нічого спільного
з таким правим демагогом, як Дональд Трамп.
Ця проблема корениться в нашій давній історії,
коли ми не вирішуємо фундаментальних питань,
на кшталт надмірного збільшення поліції
за рахунок розвитку демократичних інститутів і соціальної підтримки,
необхідної для ефективного самоврядування.
Минуло десятиліття після Трейвона Мартіна, майже десятиліття після Майкла Брауна,
і американський народ має вирішити.
Якщо ми хочемо обговорювати ці проблеми і вести справжню розмову
про зміну цих систем, а таке бажання можна почути досить часто,
тоді люди мають серйозно взятися за цю справу.
Бо ці системи міцні.
Вони важкі. Вони складні.
Вони могутні.
Фредерік Дуглас казав: «Влада нічим не поступається без вимоги».
А влада у вигляді американської поліції не поступилася нічим.
Напроти, вона подвоюється і потроюється.
Швидше.
«Влада нічим не поступається без вимоги.
Так ніколи не було і не буде».
Фредерік Дуглас.
ВЛАДА
Переклад субтитрів: Олена Стародуб