Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINAL COMEDY SPECIAL FRA NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
LIVE I LOS ANGELES (TEKNISK SET I GLENDALE)
Mine damer og herrer, Ronny Chieng!
Tak!
Tak.
Vi må i gang.
Vi må i gang, folkens. Tak.
Tak, det er meget venligt.
Tak.
Netflix siger, vi mister seere hvert sekund. Vi må i gang.
Fint? Tak.
De trykker på X i talende stund. Tak, fordi I kom.
Det er rart at være her i USA.
Hvad sker der i USA i 2019?
Mæslinger er på vej tilbage.
Giv os mæslinger igen.
Hvorfor ikke?
Hvorfor ikke nu? Kan det blive meget værre?
Giv os mæslinger igen.
Hvert år bliver USA mere og mere hipster.
Det er på tide at få økologiske, små partier af sygdomme igen.
Alle de åndssvage vaccinationsmodstandere læser noget pis på internettet,
bliver hjernevaskede, og vaccinerer ikke deres børn.
Internettet gør folk skide dumme.
Hvem skulle have troet, at al menneskelig viden kunne gøre folk dummere?
Om 50 år vil vi betragte internettet, som vi betragter rygning i dag.
Vi vil sige: "Det er utroligt, at for 50 år siden
lod vi gravide bruge internettet.
Hvad tænkte vi dog på?
Gravide brugte løs af internettet.
Vi brugte internettet foran spædbørn.
Vi lod spædbørn bruge internettet."
Om 50 år får vi områder uden for bygninger,
hvor man kan bruge internettet.
Særlige internetzoner 15 meter fra hver indgang.
Lad dem ikke tage internettet indenfor. Passiv dumhed dræber virkelig.
Ja!
Ja, vi er dumme!
Jeg har boet i USA et stykke tid nu. Det har været fedt.
Her er så meget. Her er der så meget...
i USA. Der er en overflod.
Det er svært at se, hvis man er født og opvokset her,
men hvis man kommer udefra, er overfloden her til lands åbenbar.
Den er over gevind.
Der er så mange ting.
Noget nyt hver dag.
Det er som jul hver dag.
Hyperloops, el-biler, SpaceX, robotstøvsugere,
iPhone 8 og 10 på samme tid.
I kan ikke engang vente i USA.
Vi har iPhone 8 og siger: "Rend 8 og 9. Ti, kom så."
De springer bare iPhone-modeller over.
Der er så meget. Så meget mad.
Der er så meget mad...
Mad og så meget indhold.
Så meget indhold på forlangende.
Så mange skærme.
Flest skærme per indbygger i verden.
Hver aften i USA er som en konkurrence om,
hvor mange skærme vi kan få mellem vores ansigt og væggen.
Der er iPhone, iPad, bærbar
fjernsyn
og et Apple Watch.
Så lang en række skærme som muligt foran mit ansigt.
Jeg behøver en skærm under øjnene og en over øjnene.
Så går jeg ikke glip af noget, når jeg kiger ned og op
i et afsnit af Game of Thrones, som kostede 30 millioner.
Men vi kan ikke finde ud af at justere kontrasten,
så alt er mørkt som ind i helvede!
Så mange ting.
Så mange...
Så meget emballage.
Altså, emballagen i USA.
Alt er pakket tredobbelt ind.
Ikke også? Når man bestiller på en restaurant, får man 50 servietter.
Man smider de 80 væk.
Ja, i USA smider man flere servietter væk, end man tog.
Det er et brud på virkelighedens love...
med den overflod.
Det regner med servietter på alle restauranter i USA.
Et glas vand, fem servietter.
Amazon Prime hver dag.
Send det møg hjem til mig hver dag.
Man går aldrig ud.
I USA går man aldrig ud af huset.
Frihedens land og landet, hvor man aldrig går ud af huset.
Intet emne er for trivielt...
ingen mængde for lille...
til at blive leveret til døren
som til en kejser.
Hvad som helst.
Alt man kan komme i tanke om, enhver strøtanke i en brandert.
Hvad som helst.
Jeg vil have én pen.
Jeg vil have én, ikke en æske. Jeg vil kun have én pen.
Jeg vil have den i en æske med noget plastik.
Læg nogle servietter i...
i en anden, større æske.
Der flyver til enhver tid 50 millioner kasser rundt i USA.
Luftrummet over USA er bare Amazon Prime.
Pakker, der støder sammen som satellitvraggods.
Mere, mere Prime.
Vi kan ikke få nok Prime.
Vi behøver Prime. Hårdere, hurtigere, stærkere.
Hurtigere Prime. Prime nu!
Prime nu! To timers levering.
Prime nu! Giv det til mig nu!
Læg varen i min hånd, så snart jeg trykker på "køb"...
nu.
I USA må der ikke være ventetid.
Nul ventetid...
mellem mit tryk på knappen, til varen bliver anbragt blidt i min hånd.
Så jeg kan bruge den nu.
Nå, levering samme dag?
U-amerikansk.
Samme dag?
Nu.
Prime nu.
Bryd ind i mit hjem...
og læg den mad, jeg bestilte, i munden på mig
og hjælp mig med at tygge.
Og pres det ned i spiserøret med en kæp.
Og træk afføringen ud af min anus for mig nu.
Hvad bliver det næste?
Som civilisation.
Hvor meget mere bekvemt kan vi få det?
Hvor meget mindre energi kan vi bruge for at få, hvad vi vil have?
Lad os få Prime Før.
Send det til mig, før jeg vil have det.
Det er 2019, skal jeg træffe en beslutning?
før I sender, hvad jeg køber?
Brug kunstig intelligens...
som erstatning for min intelligens...
så jeg kan leve mit liv.
Send mig, hvad jeg vil have, før jeg vil have det...
i så mange kasser som muligt.
Så meget emballage.
Men jo... Jeg er glad for at være her.
Hvorfor kommer folk hertil? Vent lidt.
Hvorfor kommer folk?
Hvorfor kommer førstegenerationsindvandrere?
Fordi det er det bedste land, ikke? Det er det bedste.
Det er NBA.
USA er NBA.
Vidste I det? I bor i NBA.
I Asien tænker vi på USA som NBA.
Det er, hvor man kan være den bedste til det, man laver.
I kom for at gøre det med andre, som er bedst til, hvad de laver.
Det kinesiske navn for USA er Mei Guo.
Direkte oversat betyder det "Smukt Land."
Det kinesiske navn for USA er Smukt Land.
Det er, hvad vi siger, når vi siger USA.
Vi siger Smukt Land.
"Har du været i Smukt Land?"
De har servietter ad libitum i Smukt Land.
De er pisseligeglade. De bruger dem ikke engang.
De tager dem bare og smider dem væk."
Det er et Smukt Land.
Kina på kinesisk er Zhong Guo. Det betyder Riget i Midten."
Det betyder ingenting!
Vi gav et bedre navn til her end til vores eget skidt!
Det er det smukke land. Lad os tage til Smukt Land.
Lad os tage fra Riget i Midten til Smukt Land.
Sats alt og start forfra i det Smukke Land.
Så kommer man endelig, og alle hader alting.
Verizon stinker.
AT&T stinker.
TSA stinker.
TSA kan rende mig. De holder alle i live.
Op i røven med det.
Metroen i New York stinker.
Trafikken i Los Angeles stinker.
Statuer stinker.
Det stinker at stå op.
Det stinker at knæle.
Kongressen stinker.
Republikanerne stinker.
Demokraterne stinker.
De uafhængige stinker.
Elon Musk stinker.
Netflix...
Okay, Netflix er i orden.
Vi fik én ting rigtigt. Netflix er i orden.
Men Netflix på iPad stinker!
Det er en ikke-intuitiv grænseflade.
Man kan ikke downloade og se offline, hvis ikke det er en Netflix original.
Og jeg kan ikke se det i flyveren, når jeg flyver i luften som en gud.
Prime nu!
Alle de velfærdsallergier.
Alle slås om at komme ind. De, som er inde, brokker sig.
Det giver ingen mening.
Det har været godt at rejse i USA.
Jeg har det bedste job. Jeg bliver betalt for at rejse i hele USA.
Jeg prøver at få folk til at le.
Jeg møder ægte mennesker. Ikke kun russiske internet-botter.
Ikke også? Det er det bedste.
Det er et privilegium at se hele...
det her enorme land.
Og jeg tror, at uden for USA tænker vi på USA som en monolit.
USA og amerikanere som én enhed.
Men når man bor her, ser man, at det er så stort,
at hver stat er en nation i sig selv med deres eget køkken og måde at tale på,
deres egne værdier og flag.
Der er al den splid, fordi de forskellige lande prøver at danne et forbund.
Det bliver klart, når man bor her,
at man kan se forskel på forskellige slags amerikanere og forskellig energi.
Ikke? Fra Østkysten til Vestkysten. Det er så åbenbart.
Amerikanere fra Østkysten er anspændte.
På Vestkysten er de skide afslappede.
Ja.
På Østkysten er det, som om de stadig slås med briterne.
Som om de aldrig kom sig.
Hver dag i New York er som...
"Pis. Jeg går her. Pis!"
Det er som genetisk PTSD.
Fra Assassin's Creed.
Så flytter de vestpå, og folk slapper af.
Det afspejler sig i staternes mottoer.
Statens indbyggeres holdning afspejler sig i statens motto.
Mottoerne på Østkysten er anspændte.
For det blev formet i krig.
Så revolutionen er indprentet i dem for evigt.
Mottoet for en stat på Østkysten...
New Hampshires motto er for eksempel: "Lev i frihed eller dø."
Det er et intenst motto for en stat.
Hvis man er fra New Hampshire og bor der,
begynder man på et tidspunkt at spørge sig selv:
"Hallo! Hvor vidt skal man gå? For...
Jeg føler mig lidt indespærret på posthuset lige nu,
og jeg ved sgu ikke, om jeg skal leve op til mottoet her."
Jeg kan lide mottoet for Pennsylvania eller Massachusetts.
Det er på latin og noget i stil med:
"Frihed, men kun ved sværdet, eller jeg hugger dit hoved af."
Det er som bogtitler fra Game of Thrones.
Det er et dødt sprog. Jeg omskriver.
Når man kommer vestpå, falder de lidt til ro.
Hvis man tager mod sydvest til Tennessee,
er staten Tennessees motto...
"Landbrug og handel."
Sammenlignet med "Lev i frihed eller dø"
er "Landbrug og handel" ikke engang et opråb.
Det er ikke engang "Lad os drive landbrug og handel."
Der er ikke noget verbum i det motto.
Forstår I? Der er ikke noget udsagnsord.
Så sætningen har ingen retning. Det er bare begreber.
Det er, som om de kom til Tennessee og sagde: "Her er fantastisk solskin!
Ja, landbrug og...
handel, find ud af noget.
Men ikke i dag."
Så kommer man længere mod sydvest til Texas.
Ikke? Og Texas' motto er...
Kender nogen staten Texas' motto? Jeg gør ikke nar, hvis I tager fejl.
"Den enstjernede stat"? Godt gæt, men forkert.
-En anden? -"Træd ikke på mig!"
"Træd ikke på mig"? Godt gæt, men forkert.
"Husk Alamo"? Dårligt gæt, og forkert.
Skal den her skide udlænding lære jer om jeres land? Fint.
Jeres præsident bliver ikke glad.
Men sådan er det.
Hvad? "Fat jeres pistoler." "Tag ikke pis på Texas."
"Alt er større i Texas." "Byg den mur."
"Knep din mor."
Nej, staten Texas' motto er "Venskab."
Hallo, staten Texas' motto er det stik modsatte
af alle udbredte opfattelser af staten.
Det er en stor brøler i PR-afdelingen
i staten Texas, at de fik budskabet så galt.
Alle tænker, det må være: "Skrid med jer", men det er "Venskab."
Det er 180 grader fra budskabet.
Så afslappede var de, da de nåede til Texas.
De tænkte: "Venskab!"
Så er der Californien, og statens motto er "Eureka!"
"Vi gjorde det! Vi er så langt væk fra briterne, som vi kan komme.
De røvhuller kan rende os.
Fri hash, lav film, gør hvad fanden du vil!"
Åbenbar skæbne!
Det har været godt at møde forskellige slags amerikanere.
Jeg tænker på alle de racer, etniciteter, forskellige byer og folk.
Og alle de amerikanere, jeg har mødt, må afroamerikanerne være de sejeste.
De er sejest. Alt, hvad de gør, er bare sejere.
Alt, hvad de rører ved, er glattere.
Sport, videnskab, musik, præsidenter. Alt, hvad de gør.
De har stil.
Sorte mennesker har stil.
Man kan ikke benægte deres stil.
De sorte har stil.
Selv hvide racister siger: "Ja, de har stil."
Det er en unægtelig sejhed.
De er så seje, at de ejer deres eget racistiske skældsord.
Okay? Så seje er de.
Ingen anden minoritet er så sej, at de ejer skældsordet om dem selv.
Man ser aldrig kinesere, som går rundt og siger:
"Hej, yo, skævøje.
Hvordan skærer den, skævøje?
Ring til mig, skævøje.
Mine skævøjne.
Giv mig en smule af det gule. Hvad?"
Det lyder forfærdeligt.
Det lyder som negle på en tavle. "Mine skævøjne!"
Jeg tror...
USA er meget politisk splittet lige nu. Der sker en masse.
Uanset hvad emnet er, bliver det tit reduceret til politik,
som til sidst bliver reduceret til race.
Det ville gøre os alle godt at se bort fra race og tale som mennesker.
Så lad mig sige, at jeg synes, vi behøver flere asiater.
Der er ikke nok.
Vi udgør 5,6 % af befolkningen.
Vi må få hævet det tal.
Vi behøver flere asiater i landet.
Lad mig sige hvorfor.
Fordi vi er de eneste objektive dommere...
i den igangværende racekrig...
mellem de sorte og hvide.
Okay? Fordi I er ligeglade med os...
og vi er ligeglade med jer begge.
Så I kan stole på os.
Der er ingen forudindtagethed eller dagsorden.
Vi siger det ligeud, fordi vi er ligeglade.
På de seneste har der været sammenstød.
Hvide melder sorte til politiet for ret så uskadelige aktiviteter,
såsom at grille i parken.
Eller at trænge ind i deres egne hjem.
Så næste gang I føler jer forulempede, skal I ikke ringe til politiet.
Ring til asiaterne.
Vi kommer og mægler i alle situationer...
upartisk og uden ensidighed.
For vi er ligeglade.
Hvis I havde ringet til os den dag på Starbucks...
"De to sorte fyre drikker bare kaffe.
GIder du bare drikke din latte og holde kæft?"
Ja.
I kan stole på os, fordi vi er ligeglade.
Vi har ikke skindet på spil.
Bogstavelig talt er vi ikke med i NFL, NBA eller noget at det, vel?
Så vi er pisseligeglade med...
hvem der knæler for hvad.
Jeg er ligeglad med jeres Fantasy Football-analyse.
Vi vil bare få lortet til at fungere.
Asiater i USA vil få lortet til at fungere.
Vi lader os ikke distrahere af underholdningsindustriens skue.
Det skal bare fungere, så vi er ligefremme.
I kan stole på os...
Vi siger sandheden.
Okay? Okay, ja.
Grimme sandheder, men sandheder.
Hør her, hvide mennesker...
Hør...
"Bohemian Rhapsody" stinker.
Man kan sgu ikke danse til den sang.
Hold for Guds skyld op med at samles i kreds og messe den til fester.
Okay? Hvis I absolut skal, så gør det i bruseren.
Ingen had. Der er ingen had her.
Det er bare information. Jeg siger det bare.
Gør, hvad I vil med det.
Vi giver begge veje.
Sorte mennesker...
I larmer lidt i biografen.
Ingen had. Der er ikke had.
Bare løsninger. Det er, hvad vi kan tilbyde.
Løsninger til begge folkeslag.
Hverken mere eller mindre.
Vi behøver en asiatisk præsident, siger jeg bare.
Mand eller kvinde.
Få en asiat i Det Hvide Hus, så får vi styr på lortet på en uge.
Jeg lover, at hvis I giver os otte dage, vil I se resultater,
for vi er ligeglade, bare tingene fungerer.
Forestil jer at tappe asiaternes styrke i regeringsførelsen...
Du gode gud.
Asiaterne ville gå gennem listen over ødelagte ting
og ordne dem én ad gangen uden nogen dagsorden.
Det er da ren logik, ikke?
Ned gennem listen. "Langt liv og fremgang."
"Fint, det virker. Det er ret godt.
Magtens tredeling er fed og virker som regel, så det er okay.
Det er okay, det duer ikke.
Miljøministeriet duer ikke. Sundhedsvæsenet duer ikke...
Pas dit arbejde!" Bare stik dem en lussing.
Hver niende måned går Kongressen i hårdknude.
Ikke også? De truer med regeringslukning.
Regeringslukning?
Regeringen lukker ikke, hvis asiaterne styrede.
Vi lukker ikke for noget.
Vi lukker ikke engang til jul. Forstår i?
Vi arbejder på helligdage.
Hvor går man hen, hvis man er sulten klokken tre om natten?
Til Chinatown, nemlig.
For der er billig, lækker mad, og de har åbent.
Lyder det som et land, I gerne vil bo i?
Vi lukker ikke for noget.
Thanksgiving betyder intet for mig.
Ved I, hvor meningsløst begrebet thanksgiving er for mig?
Skide kalkun. Den er tør.
Jeg vil hellere ordne sundhedsvæsenet end spise kalkun. Hvad siger I til det?
Stem på asiaterne, når I kan.
Vi arbejder, mens I spiser.
Og vi har stemmer, mand.
De vil have os. Vi skal bare samle dem sammen.
Alle elsker os.
Jøderne vil stemme på os,
for vi er de eneste, som laver mad til dem i julen.
De elsker allerede smagen.
Italienere og grækere vil stemme på os, for vi har familiebaseret mad til fælles.
Og vi tæver også vores børn.
Vi ved, hvad der skal til...
for at lave gode mennesker.
De sorte... De sorte vil stemme på os,
fordi vi ikke er hvide, ikke?
Det sker helt automatisk. Jeg siger, at alt andet lige...
vil de vælge den ikke-hvide, men det er afgørende.
Det er jo, hvad jeg siger.
Man skal stadig slide for de sortes stemmer,
men med overarbejde har man en fordel, ikke?
Og det er så...
Latinamerikanere og indere vil stemme på os.
Ja, for vi...
Vi laver mad med ris. Okay, jeg ved det ikke.
Jeg har ikke svar på alt.
Men der er noget i det.
Og vi tæver også vores børn. Virkelig...
Børnemishandling er, hvad der forener...
de fleste racer i den næve, der tæver børnene.
Tænk på, hvor inspirerende det bliver at få den første asiatiske præsident.
Sikket budskab det vil sende til asiatiske børn i hele USA.
Man kunne gå hen til asiatiske børn alle steder i USA og endelig sige:
"Hør, kammerat.
Du behøver ikke...
at nøjes med at være neurokirurg.
Skyerne... Skyerne er grænsen.
Der er ikke noget bambusloft.
Hvis du holder kæft og slider mere... Din lille lort."
Man må bakke op om det budskab.
Det er en underlig stereotyp at få forbundet med sin etnicitet.
Ikke? At asiatiske forældre ønsker, at deres børn bliver læger.
Det er noget underligt at have hængende på sin race.
Hvad er det? Er det godt? Dårligt?
Jeg troede, det var godt. Men det er åbenbart værd at håne.
Ikke også?
Asiater vil se deres børn som læger.
Det er sært, fordi det er sandt.
Jeg ved det, fordi mine forældre var sådan.
De ville have, vi skulle være læger. De var besat.
Vi skulle bare blive læger.
Og det er lumsk,
for når asiater vil gøre deres børn til læger,
er det at hjælpe folk nederst på listen.
Det er ikke engang på listen...
af grunde til at læse medicin.
Hjælp er et uheldigt biprodukt...
af at blive læge.
Når de først ser det, kan de ikke tro det.
De siger: "Hvad fanden? Vil du hjælpe folk?
Nå, men væk med det.
Lad det ikke stå i vejen for, hvad det virkelig handler om.
Det handler jo om penge og prestige.
Det er pengene og prestigen.
For indvandrere, hvis børn bliver læger,
kan vende skæbnen hurtigst i løbet af én generation.
Troværdighed, respekt og penge med det samme.
Ikke også? Man vender historien.
Vi startede på bunden. Nu er vi læger.
Det er også underligt, fordi asiatiske forældre er de sidste,
man kan overtale til at gå til læge.
De vil sgu aldrig til lægen.
De er besat af det hele livet.
Intet kan få min mor til lægen.
Hun kunne få en pil gennem kroppen.
Og hun ville trække den ud som Rambo.
Man siger: "Hej, mor. Gå til lægen."
Og min mor siger: "Nej. De er kun ude efter folks penge."
Så siger man: "Hvorfor vil du have, at dine børn skal blive læger?"
"Fordi jeg vil have, at de tager andres penge, selvfølgelig."
"At du ikke kan forstå det er grunden til, at du aldrig bliver læge."
For kinesere elsker penge.
Vi elsker det skidt.
Kinesere elsker sgu penge.
Okay? Tror I, rappere elsker penge?
Yo, vi elsker penge...
mere end nogen.
Kinesere elsker alt om penge. At tjene og bruge dem,
at give og modtage penge, at smide dem i vejret.
Kinesere elsker penge så meget,
at vi har en gud for penge.
I kinesisk taoisme er der en gud for penge.
Caishenya, vi beder til ham...
om flere penge.
Hver dag siger vi: "Hej, pengegud...
giv os mere penge."
Og han giver os mere.
Han er en uberegnelig gud. Han er ligeglad med inflation.
Han forstår ikke grundlæggende makroøkonomi, bare...
Han smider bare med guldbarrer,
hvis man spørger på det rigtige tidspunkt.
Brænd noget røgelse. "Her er nogle penge, mand."
Selv til kinesisk nytår,
den største helligdag for kinesere, det kinesiske nytår,
når vi mødes til kinesisk nytår,
hilser vi på hinanden ved at sige: "gong xi fa cai,"
eller "gong hei fat choy" på kantonesisk.
Jeg er sikker på, I hørte det, i hvert fald perifert.
Gong xi fa cai betyder "Jeg håber, du bliver rig."
Det er ikke "Godt nytår."
Standardfrasen til kinesisk nytår er ikke "Hej, godt nytår."
Det er "Jeg håber, du bliver rig."
Jeg håber, du bliver rigere end de andre tumper.
Jeg håber, du bliver pisserig, mand.
Håb du hellere, at jeg bliver rig.
Vi kan håbe for hinanden og blive rige sammen.
Der er ingen kontekst for asiatiske historier.
Når jeg taler om pengeguden i USA,
stirrer de på, som om jeg er fra Scientology. Han findes altså.
Han findes. Brænd jeres røgelse.
Tjen nogle penge.
Jeg flyttede til USA i september 2015.
Jeg troede, jeg kom lige i tide til den sidste smule af Obamas USA.
Jeg sneg mig ind til sidste etape af Obamas præsidentskab
og en ny guldalder i USA,
men i stedet for kom jeg lige i tide til Donald Trumps USA.
Det er som at købe billet til Beyoncé og få Donald Trump.
Man regner med "All the single ladies",
men det er den samme hånd, der tager folk i fissen,
uanset om de er gift eller single.
Jeg flyttede direkte til New York.
Det var opfyldelsen af en drøm at være komiker i New York.
New York er et Mekka.
Der kan man sagtens optræde ti gange om aftenen.
Alle mine komikerhelte var fra New York.
Der er virkelig kreativ energi der.
Jeg har været så heldig at bo i forskellige byer.
Jeg har boet i Johor Bahru i Malaysia og i Singapore, i Melbourne i Australien.
New York er den eneste by, jeg har boet i,
hvor folk slås med metrotoge...
og vinder.
Som i alle andre betyder det, at dørene lukker sig,
er toget kørt.
Okay? Man skal holde kæft og tålmodigt vente på det næste tog.
Ikke i New York.
Hvis man kan snige et stykke papir ind mellem dørene,
behøver man kun én millimeter.
Så har man en chance.
Folk taget det for givet nu, at de kan slentre hen til dørene i New York
og bare give dem et uppercut...
i den sorte gummidel, som om det var en personlig luk op-knap.
Hver rejsende slår løs. "Toget kører ikke uden mig.
Min billet? Lige her, du."
Den første uge i New York
var jeg med et overfyldt metrotog.
Jeg var presset mod dørene, og de lukkede foran mig.
Og da dørene lukkede,
kommer der en fyr gående og stikker sine fingre ind.
Bare ind i døren, uden hensyn til sine lemmer og vedhæng.
Hans behov for at nå toget overgik hans behov for at holde fast i ting.
Han lavede en cost-benefit-analyse.
Og han tænkte: "Det her er overvurderet."
Hvem behøver den bevægelse?
Hvem behøver håndled?
"Lad mig nå toget, så bliver mit liv perfekt."
Så han laver mellemrum nok til at slås, og han kæmper med toget i otte sekunder.
Han kæmper, til der er dødvande.
Okay? Det er dommerens afgørelse.
Han kan ikke flytte toget, toget kan ikke køre, ingen kan bevæge sig.
Efter otte sekunder bliver han træt og begynder at miste pusten.
Så han presser dørene op med sit hoved.
Som en dørstopper.
Han justerer sit greb og kridter hænderne til anden omgang.
Jeg står bare der med hans fedtede hovedbund foran mit ansigt...
Jeg tænker: "Giv nu slip, mand.
Jeg er ny i byen. Jeg ved ikke, om jeg skal hjælpe dig,
eller om vi begge bliver anholdt.
Jeg kender ikke takt og tone i den her situation."
Jeg ved bare, at der kommer et tog om tre minutter.
Det er ACE-linjen på Manhattan, ikke?
Hvis du giver slip, når vi alle hurtigere frem.
Men siger: "Nej, det er toget!
Det sidste tog nogensinde!"
Og han sloges med toget...
i fire-fem sekunder længere...
og han vandt!
Han vandt, toget gav op.
Jeg tænkte: "Du er god til nærkamp. Din overskrævs til omoplata styrer.
Er der andre, der vil om bord? Vi har jo ikke nogen køreplan eller noget.
Og netop det er problemet med USA.
For mange borgerrettigheder.
Der er så meget frihed.
I gik amok med jeres rettighedskatalog.
Det gik aldrig i Malaysia.
I Malaysia, hvor jeg er fra, lukker døren, og man bliver trukket halvanden kilometer.
Ikke også?
Systemet tvinger en i knæ.
Toget kører en over og går efter ens familie.
Man begynder at bløde på skinnerne.
Dørene går op, og vi går over liget.
"Ja, det får man ud af det, din nar."
Ikke i USA.
I USA kan én mand standse hele metrolinjen.
Fordi alle kan gøre en forskel.
Ja.
Det har været fedt at bo i USA.
Ja, New York er alle tiders by. Men objektivt set er det...
barbarisk, ikke sandt?
Sammenlignet med andre byer som alle byer i Japan...
Har nogen været i Japan?
Ja, Japan...
Japan er fedt, ikke? Det er fremtiden.
I Japan er alle høflige og venlige.
I det hele taget et høflig og pligtopfyldende samfund.
De anvender avanceret teknologi praktisk i Japan.
De har toiletter, som kan vaske ens røvhul.
Vidste I det? Jeg bringer nyheder fra Østen.
I Japan har de toiletter, som kan vaske ens røvhul rent.
Og de har haft det i årtier.
Det er ikke "Det bedste i 2015" på Buzzfeed, okay?
Det blev mestret og sat i værk i 70'erne.
Alle har sådan et.
Det er standard, at de har det.
Restauranter, boliger, hoteller. Alle har et, og det virker.
Jeg var også skeptisk.
Første gang jeg så et, tænkte jeg: "Det kan ikke virke. Det er en gimmick."
Jeg tog grueligt fejl.
En stråle varmt vand.
Den rammer plet hver gang.
Hvordan kan den ramme hver gang?
Den har aldrig en dårlig dag.
Det er som Steph Currys frikast, men automatisk.
I plet hver gang. Hvordan?
Det er, som om hvert toilet i Japan har et kamera og en fyr bagved, som sigter.
Det er den samme fyr, som bærer bagagen op på hotelværelset.
Og...
Folk i Vesten ved ikke det her,
men kinesere og japanere bærer nag over Anden Verdenskrig.
For under krigen begik Japan mange grusomheder mod kineserne.
Voldtægt, tortur, eksperimenter, hele molevitten.
I hele Sydøstasien: Thailand, Malaysia, Singapore, Filippinerne, Vietnam...
Og folk i Vesten ved det ikke rigtigt,
for der er ingen Schindlers liste om kineserne, vel?
Ingen har lavet en sort-hvid film om det i Vesten, så det er ikke velkendt.
Jeg bebrejder jer ikke, hvis I ikke vidste det.
Hvorfor skulle I? Det er ikke jeres historie.
Det skete på den anden side af kloden. Hvorfor skulle I vide det?
Jeg bebrejder jer ikke. I skal bare vide, at det skete.
Hvis I voksede op i Singapore som mig, lader de dig ikke glemme det.
Der siger de: "Glem aldrig, de gjorde det.
Glem aldrig, at de gjorde det lort."
Hvert år kommer der nye dokudrama-serier om de grusomheder, som fandt sted
under Japans besættelse af Sydøstasien.
"Glem aldrig, at de gjorde det!"
Hvis man er opvokset i Singapore eller Malaysia med det i hovedet,
og man besøger Japan for første gang,
stadig med alt det i hovedet, og alle i Japan er høflige og venlige,
og der er Sailor Moon, ikke?
Og toiletter, der vasker en i røven.
Så kan man ikke undgå at undre sig over...
hvordan de gik fra voldtægt, tortur og eksperimenter på mennesker
til Pokemon...
på én generation.
Jeg siger bare...
hvis vi giver IS et par årtier...
så vil de måske helbrede kræft. Man ved aldrig.
Man ved ikke, hvad fremtiden byder på.
Måske dømmer vi dem på en meget hård periode i deres historie.
Det gav blandede reaktioner. Det er rimeligt nok.
Men det er komik, ikke en TED-forelæsning. Slap dog af, for helvede.
Jeres røvhuller er så stramme, at et japansk toilet ikke kunne vaske dem.
Som sagt boede jeg i Australien. Jeg begyndte at optræde i Australien.
Australien behandlede mig godt.
Min kone er australier, og jeg elsker hende højt.
Jeg elsker hende så højt, at jeg giftede mig tre gange.
Jeg giftede mig med den samme kvinde tre gange.
Hvorfor? Fordi, hvis man har asiatiske forældre, skal man giftes
i alle de lande, hvor man har familie.
Asiatiske forældre skal nemlig prale.
Jeg ved, at alle forældre skal prale. Jeg vil ikke tage den glæde fra nogen.
Jeg siger kun, at asiatiske forældre også skal prale, og de gør det med bryllupper.
Asiatiske bryllupper for babyboomere. var det oprindelige Instagram.
Det er sådan, de holder kontakt, får likes og får deres dopaminrus.
Det er, hvor de kommenterer. "Hvorfor så tynd, fed eller ugift?
Hvorfor er du barnløs? Hvad er der galt med dine nosser?"
De siger ting lige op i ansigtet, som anmeldere på nettet vil afstå fra.
Så vi måtte gifte os tre gange.
Først i Melbourne i Australien, fordi min kone er fra Melbourne.
Så blev vi gift i Kuala Lumpur i Malaysia, selvom jeg ikke er fra Kuala Lumpur,
men hvem fanden tænker på brudgommen?
Lad os bare finde det nærmeste sted i Malaysia, som alle kan udtale,
hvor der er flest direkte flyforbindelser til.
Og så blev vi gift i New York for opholdstilladelsen.
Okay...
Tre meget romantiske bryllupper, af de rigtige grunde.
Kædemigration.
Og...
Lad mig sige jer noget.
Lad mig lige tale rent ud.
Hvis I ikke går herfra med andet i aften, så hør på mig nu.
Jeg taler af personlig erfaring.
Man vil opleve færre glæder i livet end at arrangere tre bryllupper samtidigt.
Det er så sjovt og så nemt.
Jeg kan varmt anbefale det.
Det er så sjovt, at man skulle slå sig ihjel efter at arrangere tre bryllupper.
For man vil aldrig opleve så stor en glæde,
som når man arrangerer tre bryllupper samtidigt.
Man kan kun opleve større glæde,
hvis man arrangerer bryllupperne længst muligt væk fra et fysisk sted.
For man vil opdage, at glæden og afstanden vokser eksponentielt,
jo længere væk bryllupperne er fra ens fysiske krop.
Det er så sjovt og billigt.
Det første bryllup var i Melbourne.
Jeg sendte indbydelser, og jeg gav den hele armen.
Alt havde guldrand, læder, blonder og hologrammer.
20 dollar per kort.
Det ville være billigere at skrive indbydelserne på pengesedler.
"Vi skulle skrive indbydelser på penge og servere penge.
Det vil spare os penge."
Så jeg sender dem,
og min kone siger:
"Skriv din email-adresse på bagsiden,
så mine venner kan sende deres madmæssige behov."
Hvide menneskers madmæssige behov.
Vorherre bevares.
Der er ingen behov.
Okay? Til kinesiske bryllupper i Malaysia er der ingen krav.
Alle kommer, vi spiser, nogle dør, og så går vi hjem.
Det styrker racen!
Vi tilpasser ikke maden til svage gener!
I årtusinder er folk gået til kinesiske bryllupper og døde, og ingen brokker sig.
Ingen har skrevet en dårlig anmeldelse på Yelp,
fordi de døde til et kinesisk bryllup.
"Sikken tragedie."
Vi accepterer det som en mulighed.
For livet er risikabelt.
Jeg forventede de sædvanlige, rimelige madbehov.
Glutenallergi, veganere, skaldyrsallergi, jordnøddeallergi.
At de var rimelige.
Men gud, det møg vi fik sendt.
Regneark...
med genetiske fejl.
Det ene efter det andet, mere og mere ynkeligt hver gang.
"Undskyld, Ronny!
Undskyld! Jeg kan ikke spise figner!"
"Undskyld, Ronny. Jeg kan ikke spise rød peber.
Grøn peber er fint, men rød peber gør min mund rød."
"Undskyld, Ronny. Jeg kan ikke spise stegt hvidløg.
Er der stegt hvidløg i det her?
Jeg må plukke hvidløget ud af bokchoyen.
"Undskyld, Ronny. Jeg kan ikke spise salatblade.
Den her san choy bau er svøbt i et salatblad. Jeg kan ikke spise det."
Fra den samme person.
Madmæssige krav er et alvorligt emne.
Det er en sygdom. Det betyder, man kan dø af at spise noget.
Der er ikke frit spil til at fortælle mig, hvad for teksturer du ikke nyder.
De møgsvin prøver at påvirke menuen!
Men jeg hyggede mig til mit bryllup. Det var fedt.
Jeg elsker min kone højt.
Min kone siger, jeg har problemer med min tone.
Alt, hvad jeg siger, lyder sarkastisk eller vredt.
Åbenbart.
Men lyt til ordene, ikke tonen.
"Jeg havde alle tiders bryllup og vil gøre det igen. Det var fedt."
"Tre var ikke nok."
"Dine venner er fantastiske."
Jeg elsker min kone højt, men ægteskab har gjort mig til et dårligere menneske.
Før jeg blev gift, brød jeg mig om ting for at få sex.
Nu er jeg ligeglad.
Nu tænker jeg kun på min kones mening om mig og hendes velfærd.
Ikke andet.
Jeg skideligeglad med alle de...
idioter på internettet...
Når hendes venner kommer og siger: "Hej, Ronny!"
Tænker jeg: "Pis." Jeg må væk.
Når min kones venner kommer og taler med mig,
kan jeg ikke engang mønstre det mindste, samfundet kræver for at interagere.
De siger: "Hej, Ronny. Hvordan går det?" Jeg tænker. "Pis." Jeg må væk.
For når min kones venner hører, at jeg er komiker,
kommer den værste samtale...
i menneskehedens historie.
Og det sker igen og igen.
Det samme hver gang. "Hej, Ronny.
Laver du standup? Wow.
Hej, Ron. Hvornår er dit næste show?"
"Jeg optræder seks gange om aftenen og altid i New York.
Så mit næste show er nok i aften eller i morgen,
alt efter hvornår på dagen vi taler sammen."
"Det er så godt. Hvornår er dit næste store show?"
"Jeg skelner ikke mellem store og små.
Jeg giver hvert show alt, så mit næste
store show er nok mit næste show i dag eller i morgen,
som vi lige pinefuldt har fastslået."
"Wow, det er så sejt. Fortæl mig, næste gang du har et show."
"Jeg har jo lige sagt...
at jeg optræder fem-seks gange om aftenen,
i New York hver eneste aften.
Jeg kan ikke fortælle dig...
"Næste gang du har et show."
Det vil være umuligt for dig og mig at få en sådan underretning,
så svaret er nej. Nej, jeg kan ikke...
fortælle dig det."
"Nå, men optræder du på lørdag?
For jeg er i byen og har tid på lørdag, så måske kan jeg komme og se dig."
Hør her, mand!
Jeg ruller ikke den røde løber ud for dig, hver gang jeg går på arbejde!
Okay? Enten kommer du eller ej!
Det er på Twitter og på min hjemmeside. Find ud af det! Det kan alle andre!
Så...
Man vil undgå, at det udspiller sig, ikke?
Det er den værst tænkelige virkelighed. Og jeg er samtale-precog nu.
Jeg kan opfange samtaler, før de finder sted.
Jeg ligger i min tønde mælk og ser trækuglen trille på disken,
og som Tom Cruise træder jeg til og standser det,
før det bliver til rendyrket røvhulsvirkelighed.
Jeg tager det i opløbet, så når min kones venner kommer,
og de siger: "Ronny, laver du standup?
Hvornår er dit næste show?"
Så siger jeg bare...
"Nej, det er okay."
Så siger min kone: 'Nej, det er okay'
er ikke noget svar på det spørgsmål,
når mine venner spørger, hvornår du har dit næste show.
"Undskyld, kan du give mig et øjeblik?
Hvad fanden vil du have, jeg skal sige?
Hver gang vi har den samtale, fører det ikke til noget godt. Hvad skal jeg sige?
"Sig, at du ikke er komiker. Det er nemmere."
"Fint. Næste gang dine venner spørger, er jeg ikke komiker.
Jeg laver ikke en skid. Jeg er en dårlig ægtemand.
Jeg sidder på min flade og skriver anmeldelser."
Så det med tonen har jeg arbejdet på...
i de sidste seks år, i grunden.
Det har været en stadig kamp.
En stadig kamp mellem min kone og min tone.
Med mig som neutral tredjepart, selvfølgelig.
Jeg må sige, der er gode folk på begge sider.
Så jeg ved det ikke.
Jeg blev gift klokken ni på en søndag i Melbourne i Australien.
Det var min...
Det var teceremonien i Melbourne.
Det er den traditionelt kinesiske del, som vi gør om morgenen.
Familierne kommer, vi serverer te, og der sker andet.
Det ender aldrig, men det er, når det begynder.
Så får vi middag og alt det pis.
Men det starter med teceremonien klokken ni.
Så jeg bestilte en flybillet fra New York klokken 22 om fredagen.
Med tidsforskel og flyvetiden
ville jeg nå til Melbourne i tide til mit eget bryllup.
Og det var tæt på.
Ikke fordi jeg ville,
men jeg skulle arbejde for at betale for tre skide bryllupper.
Jeg kan ikke bare rejse.
Jeg skal arbejde til stregen, hoppe på et fly og gå til mit bryllup.
For ved I hvad? Det er ikke gratis.
Min kone hader, at jeg siger det, så jeg siger det hver gang.
Jeg skal arbejde, tjene penge, hoppe på et fly,
og tage til mit bryllup.
Så klokken 15 om fredagen
ringer min kone til Daily Shows kontor.
Hun ringer og siger...
"Hvorfor er du ikke på vej til lufthavnen?"
Min kone er i Australien,
og hun ringer klokken 15 til Daily Shows kontor midt på Manhattan
og siger: "Hvorfor er du ikke på vej til lufthavnen?"
Jeg siger: "Hvorfor skulle jeg til lufthavnen klokken 15
for at tage et fly klokken 22?"
Så begynder min kone at græde.
Hun siger: "Fordi flyet ikke er klokken 22,
det er klokken 18, din skide nar."
Så jeg begik en lille fejl der.
Jeg troede, flyet fløj fra New York klokken 22.
Afgangen fra New York var faktisk klokken 18.
Klokken 15 var jeg stadig på Daily Shows kontor på Manhattan.
Og for at nå flyet skulle jeg først hjem,
pakke,
kæmpe mig gennem myldretiden i Manhattan
for at nå til lufthavnen til et fly om tre timer
for at tage til mit eget bryllup.
Det er en overmenneskelig opgave, men jeg tror på mig selv.
Så...
min kone græder og siger: "Hvordan kunne du lade det ske?"
Jeg lagde på og smed telefonen mod væggen.
For det er ikke tid til negativ energi!
Okay?
Nemlig.
Vi skal løse problemer.
Der er masser af tid senere
til at dadle de ansvarlige
for den skide fiasko.
Kan vi fokusere på positiv energi og løsninger nu?
Tak.
Jeg lagde på, smed telefonen mod væggen og løb hjem.
Jeg sprintede hjem på et kvarter og pakkede på fem minutter.
Jeg ved, jeg pakkede på fem minutter, fordi jeg sagde: "Alexa, fem minutter."
Alexa sagde: "Skal jeg også købe et ur?"
Jeg sagde: "Køb hvad fanden du vil. Jeg har ikke tid nu."
"Okay, jeg køber det nu."
Så kom der straks en fyr.
Jeg sagde: "Skrid med dig!"
Jeg pakkede min smoking, en T-shirt, en sok,
for der skulle være vild fest senere, og jeg lynede kufferten og løb.
Jeg kom ned på gaden med min kuffert.
Afgørende beslutning: Taxa eller metro?
Google siger, at taxaen vil tage halvanden time i trafikken.
Google siger, at metroen vil tage 59 minutter.
Så jeg siger: "Jeg tager sgu metroen."
For jeg kan ikke tage en taxa, sidde fast og ikke nå flyet.
Jeg tager metroen. Den bevæger sig da.
Og hvis jeg ikke når flyet, må jeg finde en ny kone.
Så...
Jeg tager kufferten og løber ned ad trappen til metroen.
Jeg løber ned ad trappen.
Jeg når perronen, og der er et tog.
Og dørene lukker lige foran mig.
Og jeg siger: "Jeg ved, hvad man skal gøre."
Jeg prøver at stikke hovedet i døren, men jeg kan ikke.
Jeg kan ikke nå døren i tide. Jeg kan slet ikke nå.
Selv min hånd kan ikke nå. Det er for langt væk.
Jeg prøver at handle med tog-guderne.
"Tag min hånd, tog-guder, og giv mig sikker rejse.
Den er god. Tag den." Jeg kan ikke nå døren.
Dørene lukker, og der står en sort fyr ved døren.
Han ser mig gøre sådan her.
Vi får øjenkontakt.
Og så stikker han sin fod i døren.
Døren slår ind imod ham hele tiden, men han er ligeglad, for han er sort.
Så ser han på mig og siger:
"Kom ind, for fanden."
Jeg tænkte: "Han holder døren for mig."
Så jeg tog min kuffert og sprang på metroen.
Jeg sagde: "Tak. Mange tak.
Du ved ikke, hvad du har gjort. Du har reddet mit...
Du har reddet mit bryllup og ægteskab. Du har helt klart reddet mit liv.
Fyren er sort, så han er megasej.
Han siger: "Bare rolig."
Jeg siger: "Nej, du forstår det ikke."
Jeg prøver at få ham til at forstå, hvad der var sket.
Se den her sms.
Han bliver urolig om mig og siger: "Rend mig" og går i den næste vogn.
Jeg indser, at jeg er den klamme person i toget lige nu.
For jeg sveder og har en grim kuffert, jeg har ingen bukser på og siger:"Tak.
Mange tak. Tak
Tak, alle sammen. Kan nogen give mig nogle penge?
Kan I undvære lidt småpenge. Alt er en hjælp."
Så i stedet for at takke ham der, hvilket ville være for klamt,
tager jeg et billede af hans ansigt, da han ikke ser det, okay?
Så når jeg senere har tilhængere nok på Instagram,
kan jeg vise fotoet og spørge: "Kender nogen ham?
For han reddede mit bryllup!"
Nogle gange ser jeg på hans ansigt, når jeg er ked af det.
Det gik som smurt til lufthavnen.
59 minutters glat kørsel og så det pis med lufthavnstoget.
Der var et udenrigsfly, men den første del var indenrigs.
Det var New York til LA og så til Melbourne.
Og med indenrigsfly kan man ankomme en time før.
Jeg nåede frem klokken 16:55 til et fly klokken 18.
Før 17, så er den i orden.
Jeg kom klokken 16:55, tager min kuffert,
tjekker den ind og siger: "Nåede jeg det?"
De siger: "Ja." Jeg siger: "Gud, tak."
Jeg kan ikke tro, jeg nåede det. Jeg sipper champagne klokken 17:15.
Jeg tænker: "Jeg er genial."
Min kone ringer og græder og siger: "Hvordan kunne du lade det ske?"
Jeg siger: "Rolig, skat. Jeg nåede det.
Jeg venter på at boarde. Det går alt sammen."
"Men det ændrer ikke, at du glemte tidspunktet
og risikerede det hele..."
Jeg lagde på og smed telefonen mod væggen.
"Det er ikke tid til at sørge nu, okay?
Vi skal gennem nogle udfordringer i vores forhold.
Senere er der masser af tid til at dadle de ansvarlige for den forpulede fiasko,
men nu må vi fokusere på nuet og fejre succeserne, når de kommer. Tak.
Så jeg lagde på og smed telefonen mod væggen.
Klokken 17:15 sipper jeg champagne,
og klokken 17:30 bliver flyet fire timer forsinket.
Så da jeg kom til Los Angeles, nåede jeg ikke forbindelsen til Melbourne.
Jeg nåede ikke teceremonien.
Jeg gik glip af den mest traditionelt kinesiske del af brylluppet.
Familierne var der, og de var sure.
Svigerforældrene, mine forældre og min kone var sure.
Ægteskabet startede meget vaklende.
Jeg prøver stadig at råde bod for alle, for mine svigerforældre og mine forældre.
Men det er ikke pointen. Pointen er...
at den sorte fyr i metroen...
stak sin fod i døren...
og holdt døren åben...
som en ægte amerikaner, som udøver sin ret
til at forkludre hele metrolinjen for én person,
men han gjorde det for en anden!
Det er meningen med dette land. At bruge vores frihed til at hjælpe andre,
som har færre friheder.
Som ikke har, hvad vi har.
I var alle tiders. Tak for opmærksomheden.
Vi ses. Tak.
Tak.
Tekster af: Kenn Nakata Steffensen
TIL KÆRLIGT MINDE OM FAR