Downloaded from YTS.MX
- ספיישל קומדיה מקורי של NETFLIX -
Official YIFY movies site: YTS.MX
- רוני צ'נג -
- הופעה חיה בלוס אנג'לס (טכנית בגלנדייל) -
- רוני צ'נג -
גבירותיי ורבותיי, רוני צ'נג!
תודה! תודה!
תודה!
תודה, אוקיי!
תודה!
צריך להתחיל!
צריך להתחיל, חברים. תודה!
תודה, אתם נחמדים.
תודה, תודה.
נטפליקס אומרים שאנחנו מאבדים צופים בכל שנייה. בואו נתחיל. בסדר? תודה.
הם לוחצים "איקס" ברגעים אלה. תודה שבאתם.
נחמד להיות פה, באמריקה.
מה קורה באמריקה ב-2019?
החצבת חוזרת, נכון?
מחזירים את החצבת.
למה לא?
למה לא בשלב הזה? כמה זה עוד יכול להידרדר?
בואו נחזיר את החצבת.
כל שנה אמריקה הולכת ונהיית יותר ויותר היפסטרית.
הגיע הזמן להחזיר מחלות אורגניות מובחרות.
בגלל כל המטומטמים האלה שנגד חיסונים.
קוראים איזה בולשיט באינטרנט, נשטף להם המוח,
לא מחסנים את הילדים שלהם.
האינטרנט עושה אנשים כל כך פאקינג טיפשים.
מי ידע שכל הידע האנושי יכול לעשות אנשים מטומטמים יותר?
עוד 50 שנה אנחנו נסתכל על האינטרנט
כמו שאנחנו מסתכלים על עישון עכשיו.
זה יהיה כזה, "וואו, אני לא מאמין שלפני 50 שנה,
פשוט נתנו לאנשים בהיריון להשתמש באינטרנט.
מה חשבנו לעצמנו?
אנשים בהיריון פשוט השתמשו באינטרנט,
השתמשו בו מול תינוקות,
נתנו לתינוקות להשתמש באינטרנט".
כן, עוד 50 שנה יהיו אזורים מיוחדים מחוץ לבניינים שבהם אפשר להשתמש באינטרנט.
אזורים ייעודיים לאינטרנט 15 מטר מכל כניסה.
אל תכניסו את האינטרנט הביתה.
הטיפשות הפסיבית היא הרוצח האמיתי.
כן!
כן, אנחנו טיפשים. כן!
כן, אני גר באמריקה כבר תקופה, זה נהדר.
יש פה כל כך הרבה דברים. יש כל כך הרבה דברים...
באמריקה. כל כך הרבה שפע.
קשה לראות אותו אם נולדת וגדלת פה,
אבל כשאתה בא ממקום אחר,
השפע במדינה הזו ממש ברור.
זה יצא משליטה.
כל כך הרבה דברים.
כל יום, דברים חדשים.
זה כמו כריסמס, כל יום.
"הייפרלופ", מכוניות חשמליות, "ספייס אקס", שואבי אבק רובוטיים,
אייפון שמונה ועשר באותו זמן.
אי אפשר אפילו לחכות באמריקה.
קיבלנו אייפון שמונה ואנחנו כזה, "יודעים מה? זין על שמונה וזין על תשע.
עשר. קדימה".
מדלגים על דגמי אייפון.
כל כך הרבה דברים. יש כל כך הרבה אוכל באמריקה. כל כך הרבה אוכל. כל...
אוכל. כל כך הרבה תוכן.
כל כך הרבה תוכן. אלוהים, כל כך הרבה תוכן און דימנד.
כל כך הרבה מסכים.
היחס הכי גבוה של מסכים לאדם בעולם.
כל לילה באמריקה הוא כמו תחרות
לראות כמה מסכים אפשר לשים בין הפנים שלנו והקיר.
כאילו, אייפון, אייפד,
לפטופ,
טלוויזיה,
ואז "אפל ווטש".
הכי הרבה מסכים שאני יכול לשים מול הפנים שלי בשורה.
אני צריך מסך מתחת לעיניים שלי ומסך מעל העיניים שלי.
כדי שכשאסתכל למטה ולמעלה לא אפספס שום אקשן
בפרק הזה של "משחקי הכס" שעלה 30 מיליון דולר,
אבל מאיזושהי סיבה לא הצלחנו להבין איך לסדר את הניגודיות
אז הכל חשוך בטירוף!
כל כך הרבה דברים.
כל כך הרבה...
כל כך הרבה אריזות.
אלוהים, האריזות באמריקה.
הכל פה ארוז שלוש פעמים.
נכון? מזמינים משהו לאכול
בכל מסעדה, ומקבלים 50 מפיות.
אתה זורק 80.
באמריקה אתה זורק יותר מפיות משלקחת.
שובר את חוקי המציאות.
עם השפע.
כל מסעדה שאתה נכנס אליה באמריקה, ממטירים עליך מפיות כל יום.
כוס מים, חמש מפיות.
"אמזון פריים" כל יום.
תשלחו לי את החרא הזה הביתה כל יום.
לא יוצאים מהבית בחיים.
באמריקה, לא יוצאים מהבית בחיים.
ארצם של בני החורין והארץ של לא לצאת מהבית בחיים.
אין פריט טריוויאלי מדי...
אין כמות קטנה מדי...
למשלוח ידני
אל הבית שלך, כמו קיסר.
הכל.
כל דבר בעולם שעולה לך בראש.
כל מחשבה חולפת שיש לך בזמן שאתה שיכור.
כל דבר.
אני רוצה עט אחד.
אני רוצה אחד. לא קופסה. אני רוצה רק עט אחד.
אני רוצה אותו בתוך קופסה עם קצת פלסטיק.
תוסיפו גם מפיות.
בתוך עוד קופסה, בקופסה גדולה יותר.
50 מיליון קופסאות עפות ברחבי אמריקה בכל רגע.
השטח האווירי מעל אמריקה הוא פשוט "אמזון פריים".
חבילות נכנסות אחת בשנייה.
כמו שרידי לוויינים.
עוד, עוד פריים.
אין פה מספיק פריים.
צריך פריים. צריך פריים גדול יותר, מהיר יותר, חזק יותר.
פריים מהיר יותר! "פריים נאו"!
"פריים נאו". משלוח תוך שעתיים.
"פריים נאו". תנו לי את זה עכשיו!
כשאני לוחץ "לרכישה", שימו את הפריט ביד שלי...
עכשיו.
באמריקה אסור להתמהמה.
אפס התמהמהות.
בין הזמן בו אני לוחץ כל הכפתור
והרגע בו הפריט מונח בעדינות ביד שלי.
כדי שאשתמש בו עכשיו.
אוי, משלוח ביום אחד?
לא אמריקאי.
יום אחד?
עכשיו!
פריים נאו.
תפרצו לי הביתה...
ושימו את האוכל שהזמנתי בפה שלי,
ותעזרו לי ללעוס אותו!
ואז תדחפו לי אותו במורד הוושט עם מקל.
ואז תוציאו בשבילי את הצואה מפי הטבעת עכשיו!
כאילו, לאן נתקדם מפה?
כציוויליזציה.
כמה עוד נוחות אפשר לקבל?
בכמה פחות אנרגיה אפשר להשתמש?
כדי לקבל מה שאנחנו רוצים.
בואו נעשה "פריים לפני".
תשלחו לי את זה לפני שאני רוצה את זה.
2019, אני צריך לקבל החלטה?
לפני שתשלחו לי מה שאני קונה?
תשתמשו באינטליגנציה מלאכותית...
כדי להחליף את האינטליגנציה שלי...
כדי שאוכל לחיות את חיי.
תשלחו לי כל מה שאני רוצה לפני שאני רוצה את זה.
בהכי הרבה קופסאות שאפשר.
כל כך הרבה אריזות.
אבל... כן,
מאוד שמח להיות פה.
למה אנשים באים הנה? רגע, חכו.
למה אנשים באים הנה?
למה מהגרי הדור הראשון באים הנה?
כי זה הכי טוב, נכון?
זה הכי טוב.
זה האן.בי.איי.
אמריקה זה האן.בי.איי.
אתם יודעים את זה? אתם גרים באן.בי.איי.
באסיה, אנחנו חושבים על אמריקה בתור האן.בי.איי.
לשם אתה הולך כדי להיות הכי טוב במה שאתה עושה.
אתה בא הנה לעשות את זה עם אנשים אחרים שהם הכי טובים במה שהם עושים.
השם הסיני לאמריקה היא "מיי גוו".
התרגום של זה לאנגלית הוא "מדינה יפה".
זה השם הסיני לאמריקה. מדינה יפה.
זה מה שאנחנו אומרים כשאנחנו אומרים "אמריקה" במשפט.
מדינה יפה.
"היית במדינה יפה?
יש מפיות בלתי מוגבלות במדינה יפה.
הם לא שמים זין. הם לא משתמשים בהן אפילו.
פשוט לוקחים אותן ואז זורקים לפח".
זו מדינה יפה.
סין בסינית זה "צונג גוו". זה אומר "מדינה אמצעית".
זה לא אומר כלום!
נתנו למקום הזה שם יותר טוב ממה שנתנו לחרא שלנו!
זו המדינה היפה. בואו נלך למדינה היפה.
בואו נעזוב את המדינה אמצעית ונלך למדינה יפה.
נסכן את הכל ונתחיל מאפס במדינה יפה.
ואז אתה מגיע לפה סוף סוף,
וכולם שונאים הכל.
"ורייזון" גרועים.
"איי.טי אנד טי" גרועים.
הביטחון בשדה התעופה גרוע.
זין עליהם, מנסים להשאיר את כולם בחיים.
זין על זה.
הסאבוויי בניו יורק גרועה.
הפקקים בלוס אנג'לס גרועים.
פסלים זה גרוע.
לעמוד זה גרוע.
לכרוע זה גרוע.
הקונגרס גרוע.
הרפובליקנים גרועים.
הדמוקרטים גרועים.
העצמאים גרועים.
אילון מאסק גרוע.
נטפליקס...
טוב, נטפליקס בסדר.
הצלחנו עם משהו אחד. נטפליקס זה בסדר.
אבל נטפליקס באייפד זה גרוע!
זה ממשק לא אינטואיטיבי.
אי אפשר להוריד לצפייה אופליין
כל תכנית אלא אם היא מקורית,
ואני לא יכול לצפות בה במטוס כשאני עף באוויר כמו אל.
פריים נאו!
כל מיני אלרגיות של העולם הראשון.
כולם נאבקים לבוא הנה, וכל מי שפה מתבכיין.
זה לא הגיוני.
היה נהדר לנסוע ברחבי אמריקה.
יש לי את העבודה הכי טובה בעולם. משלמים לי לנסוע ברחבי אמריקה
ולנסות להצחיק אנשים,
לפגוש בני אדם אמיתיים.
לא רק בוטים רוסיים.
נכון? זה נהדר.
זו זכות אמיתית לראות את כל...
המדינה הענקית הזו.
ונראה לי שמחוץ לאמריקה,
חושבים על אמריקה כעל מונולית.
אמריקה, אמריקאים, כמעין יישות אחת.
אבל אם גרים פה מספיק זמן מבינים שזו ארץ כל כך גדולה.
כל מדינה היא כמו אומה בפני עצמה.
מטבח משלהם, אופן דיבור משלהם,
ערכים משלהם, דגלים משלהם.
בגלל זה יש פה כל כך הרבה פילוג.
כל כך הרבה מדינות שמנסות להתאחד.
זה נהיה כזה ברור ברגע שגרים פה,
אתה מבדיל בין סוגי האמריקאים השונים.
האנרגיות השונות. נכון? מהחוף המזרחי לחוף המערבי.
זה כזה ברור, אפשר להצביע על זה.
אמריקאים מהחוף המזרחי, נורא אינטנסיביים.
נכון? בחוף המערבי כולם נרגעים קצת.
כן. כן.
זה כאילו בחוף המזרחי של אמריקה כולם עדיין נלחמים בבריטים.
כאילו הם לא התגברו על זה.
כל יום בניו יורק, בלי יוצא מהכלל, זה כזה...
"פאק, אני הולך פה! פאק!"
זה כמו פוסט טראומה גנטית, נכון?
מ"אססנ'ס קריד".
ואז אתה עובר מערבה ואנשים נרגעים קצת.
ורואים את זה במוטו של כל מדינה.
הגישה של האנשים מאותה מדינה
משתקפת במוטו של המדינה.
המוטואים מהחוף המזרחי, נורא אינטנסיביים.
כי הם נוצרו בעיצומו של קרב.
אז המהפכה טבועה לנצח במבנה של האנשים האלה, נכון?
המוטו של מדינה מהחוף המזרחי,
נגיד המוטו של ניו המפשייר,
הוא "לחיות חופשי או למות".
זה מוטו אינטנסיבי מאוד למדינה.
אם אתה מניו המפשייר ואתה גר שם,
בשלב מסוים אתה צריך להתחיל לתהות...
"היי, כמה רחוק לוקחים את זה? כי...
כי אני מרגיש קצת כלוא בתור כאן לדואר,
ולא יודע, אולי אני צריך לממש פה את המוטו של המדינה!"
או המוטו של פנסילבניה או מסצ'וסטס.
עוד מדינה מהחוף המזרחי, זה משהו בלטינית.
משהו כמו, "חירות, אבל רק על פי החרב או שאני אכרות לך את הראש".
זה כמו כותרת ספר של "משחקי הכס".
זו שפה מתה, ניסחתי מחדש.
ואז אתה עובר מערבה, ואנשים נרגעים קצת.
אתה עובר דרום-מערבית, לטנסי,
והמוטו של טנסי...
הוא "חקלאות ומסחר".
בהשוואה ל"לחיות חופשי או למות",
"חקלאות ומסחר" זה אפילו לא קריאה לפעולה.
זה אפילו לא "בואו נעשה חקלאות ומסחר".
אין שום פועל במוטו הזה.
אתם מבינים? שום מילת פעולה.
אז למשפט אין שום הכוונה, זה רק קונספט.
זה כאילו כולם הגיעו לטנסי ואמרו, "וואו, השמש פה אדירה!
כן, חקלאות ו...
מסחר. כן. תבינו לבד.
אבל לא היום".
אז אתה ממשיך מערבה, דרום-מערבה לטקסס.
והמוטו של טקסס הוא...
מישהו פה יודע מה המוטו של טקסס במקרה?
אני לא אצחק עליכם אם תטעו.
"מדינת הכוכב הבודד"? ניחוש טוב, אבל טעות.
עוד מישהו? -"אל תרמוס אותי!"
"אל תרמוס אותי", ניחוש טוב, אבל טעות.
"זכרו את אלמו", ניחוש גרוע, אבל טעות.
אתם הולכים לתת לזר ללמד אתכם על המדינה שלכם? בסדר.
הנשיא שלכם לא יאהב את זה.
אבל זו האנרגיה, נכון?
מה, "תרימו את הרובים", "אל תתחילו עם טקסס".
"אל תתעסקו עם טקסס".
"הכל גדול יותר בטקסס". "בנו את החומה".
"זין על אימא שלך".
לא, המוטו של טקסס
הוא "ידידות".
המוטו של טקסס,
הוא ההפך...
מכל קונוטציה נפוצה על המדינה.
זה כישלון רציני של מחלקת יחסי הציבור
במדינת טקסס. לטעות עד כדי כך במסר.
כולם חושבים שזה "לך תזדיין". זה "ידידות".
זה מסר הפוך ב-180 מעלות.
עד כדי כך הם היו רגועים כשהם הגיעו לטקסס, הם היו כזה, "ידידות"!
ואז אתה מגיע לקליפורניה,
והמוטו של קליפורניה הוא "אאוריקה"!
"הצלחנו!
אנחנו הכי רחוק שאפשר מהבריטים.
זין על המניאקים האלה.
תעשו את המריחואנה חוקית, תעשו סרטים, תעשו מה שבזין שלכם!"
הייעוד הגלוי!
היה נהדר להכיר פה כל מיני סוגים של אמריקאים.
אני חושב על הגזעים השונים, האתניות השונה, הערים השונות,
כל מיני אנשים.
מכל האמריקאים שפגשתי, אני חושב שאפרו-אמריקאים
חייבים להיות הגזע הכי מגניב מכולם, נכון?
הם הכי מגניבים. כל מה שהם עושים מגניב יותר.
כל מה שהם נוגעים בו חלקלק יותר, נכון?
ספורט, מדע, מוזיקה, נשיאות. נכון? כל מה שהם עושים.
יש להם סוואג.
לאנשים שחורים יש סוואג.
אי אפשר להתכחש לסוואג.
לשחורים יש סוואג.
אפילו הגזענים הלבנים אומרים, "כן, יש להם סוואג".
זו מגניבות שאי אפשר להכחיש.
אנשים שחורים הם כל כך מגניבים, שהם ניכסו לעצמם את הקללה הגזענית שלהם.
בסדר? הם עד כדי כך מגניבים.
אין אף מיעוט באמריקה שהוא מספיק מגניב כדי לנכס לעצמו את הקללה שלו.
אף פעם לא רואים סינים הולכים ברחוב
ואומרים, "יו, צ'ינקס.
איפה הצ'ינקס שלי?
אני רוצה לשמוע אתכם, צ'ינקס.
הצ'ינקס שלי.
הכל טוב, אחי הצהוב?"
נשמע נורא.
זה כמו ציפורניים על לוח, "הצ'ינקס שלי! הצ'ינקס שלי!"
אני חושב...
שאמריקה מאוד מפולגת פוליטית כרגע. הרבה דברים מפולגים.
לא משנה איזה נושא אתה מעלה, בסוף זה מגיע לפוליטיקה,
ובסוף זה מגיע לגזע.
לדעתי יעזור לכולנו לקחת צעד אחורה מהגזע מדי פעם ולדבר כמו בני אדם.
ואני רוצה להגיד לכם, אני חושב שצריך יותר אסיאתיים במדינה הזו.
אין מספיק. אין מספיק.
אין מספיק.
כרגע אנחנו כ-5.6 אחוז מהאוכלוסייה. בסדר? המספר הזה צריך להעלות.
צריך יותר אסיאתיים במדינה הזאת.
אני אגיד לכם למה.
כי אנחנו השופטים האובייקטיביים היחידים...
במלחמת הגזע המתמשכת
בין לבנים ושחורים.
כי לכם לא אכפת מאיתנו
ולנו לא אכפת מאף אחד מכם.
אז אתם יכולים לסמוך עלינו.
כשאנחנו אומרים לכם דברים הדעה לא מוטית. אין אג'נדה.
אנחנו אומרים לכם ישירות, כי לא אכפת לנו.
נגיד, בזמן האחרון היו הרבה התכתשויות באמריקה.
לבנים שקראו למשטרה
בגלל שחורים שעשו פעילות מאוד תמימה,
כמו לעשות על האש בפארק.
או להיכנס לבית של עצמם.
אז בפעם הבאה שקשה לכם להחליט, אל תתקשרו למשטרה,
תתקשרו לאסיאתיים.
אנחנו נגיע ונגשר עבורכם כל מצב
בהגינות וללא משוא פנים.
כי לא אכפת לנו.
אם הייתם קוראים לנו ל"סטארבאקס" באותו היום היינו כזה...
"שני השחורים האלה? הם רק יושבים ושותים קפה.
אולי תשתה את הלאטה שלך ותסתום את הפה?"
כן.
אפשר לסמוך עלינו כי לא אכפת לנו.
כי העור שלנו הוא לא חלק מהמשחק.
באמת. אן.אף.אל, אן.בי.איי, העור שלנו לא חלק מאף אחד מהמשחקים האלה.
אז לא מעניין לנו את התחת...
מי כורע מתי, בסדר?
לא אכפת לי מניתוח הדראפט של ליגת הפנטזי פוטבול שלך.
אנחנו רק רוצים שדברים יעבדו.
אסיאתיים באמריקה רק רוצים שדברים יעבדו.
מופע הראווה של עסקי השעשועים לא מסיח את דעתנו.
אנחנו רק רוצים שדברים יעבדו, אז אנחנו אומרים לכם ישירות.
אתם יכולים לסמוך עלינו
שנגיד לכם את האמת.
בסדר? בסדר, כן.
אמת מכוערת, אבל עדיין אמת.
כאילו, היי, לבנים...
היי...
"רפסודיה בוהמית" זה שיר מחורבן.
נכון? זה שיר שאי אפשר לרקוד.
למען השם, תפסיקו להתאסף במעגלים ולשיר אותו במסיבות.
בסדר? אם אתם חייבים, תשאירו את זה למקלחת, בסדר?
בלי שנאה. אין פה שום שנאה.
זה רק מידע. בסדר? אני רק מודיע.
תעשו עם זה מה שתרצו.
אנחנו עושים את זה לשני הצדדים, בסדר? לשני הצדדים.
היי, שחורים...
היי, אתם קצת מרעישים בקולנוע.
שוב, בלי שנאה. אין פה שום שנאה.
אלה רק פתרונות. זה כל מה שאנחנו מציעים.
לשניכם, פתרונות.
לא יותר, לא פחות.
אנחנו צריכים נשיא אסיאתי. אני אומר לכם. כן.
גבר או אישה. גבר או אישה.
תכניסו את הנשיא האסיאתי לבית הלבן,
אנחנו נסדר את החרא הזה בשבוע.
אני מבטיח לכם, תנו לנו שמונה ימים ותראו תוצאות.
כי לא אכפת לנו. אנחנו רק רוצים שדברים יעבדו.
תארו לעצמכם, לרתום את כוחם של האסיאתיים בממשלה...
אלוהים.
כל האסיאתיים בממשלה עוברים על רשימה של דברים שלא עובדים,
ומתקנים אותם אחד אחרי השני, בלי שום אג'נדה.
רק היגיון טהור.
עוברים על הרשימה, "חיים ארוכים ופוריים".
"זה בסדר, זה עובד, זה לא רע,
הפרדת רשויות זה מעולה,
זה עובד רוב הזמן, זה בסדר,
זה בסדר, זה דפוק, זה דפוק,
הסוכנות להגנת הסביבה דפוקה, ביטוח הבריאות דפוק...
"תעשו את העבודה המזוינת שלכם!" נותנים לאנשים סטירות בפנים.
כל איזה תשעה חודשים במדינה הזו יש איזה מבוי סתום בקונגרס.
כולם תמיד מאיימים בהשבתת הממשל.
השבתת הממשל?
אין שום השבתת ממשל כשהאסיאתיים אחראיים.
אנחנו לא משביתים בשביל כלום.
אנחנו לא משביתים בכריסמס, אתם מבינים?
אנחנו עובדים בחגים ציבוריים.
בכל עיר באמריקה, השעה שלוש בבוקר ואתה רעב, לאן אתה הולך?
אתה הולך לצ'יינטאון, לשם אתה הולך.
כי זה זול, טעים ופתוח.
זה נשמע כמו מדינה שאתם רוצים לחיות בה?
אנחנו לא משביתים בשביל כלום.
חג ההודיה חסר משמעות מבחינתי.
יש לכם מושג כמה חסר משמעות
הקונספט של חג ההודיה מבחינתי?
זין על בשר הודו. זה יבש.
אני מעדיף לתקן את ביטוח הבריאות מלאכול הודו, מה תגידו על זה?
זה מישהו שאתם רוצים כאחראי?
בבקשה, תצביעו לאסיאתיים כשיש לכם הזדמנות.
אנחנו נעבוד בזמן שאתם אוכלים.
ויש לנו קולות, לאסיאתיים, יש לנו קולות.
אני אומר לכם, כולם, הם רוצים אותנו. רק צריך לאחד אותם.
כולם אוהבים אותנו.
היהודים יצביעו לנו.
כי כמו שהרגע אמרתי, אנחנו היחידים שמבשלים להם בכריסמס.
הם כבר מתים על הטעמים.
איטלקים ויוונים יצביעו לנו
כי יש לנו תרבות משותפת של פעילויות מזון מבוססות משפחה
ואנחנו גם מכים את הילדים שלנו.
אנחנו יודעים מה נדרש...
כדי לייצר אנשים טובים.
שחורים... השחורים יצביעו לנו
כי... כי אנחנו לא לבנים, נכון?
אני לא אומר שזה אוטומטי, בסדר? אני רק אומר שאם הכל יתנהל כשורה...
הם ילכו עם הלא-לבן. זה שובר שוויון.
זה מה שאני אומר, בסדר?
זה לא מובן מאליו, צריך לעבוד בשביל קולות השחורים,
אבל אם עובדים שעות נוספות יש לך יתרון, נכון?
וזה...
לטינים והודים יצביעו לנו.
כן, כי אנחנו...
לא יודע, יש אורז במטבח שלנו. אוקיי? לא יודע.
אין לי את כל התשובות.
אני רק אומר שיש שם משהו.
וגם, אנחנו מכים את הילדים שלנו. האמת...
האמת שהכאת הילדים היא הדבר שמאחד...
את רוב הגזעים לכדי אגרוף שמכה ילדים.
ותחשבו כמה מעורר השראה זה יהיה אם יהיה לנו נשיא אסיאתי ראשון.
איזה מסר מעורר השראה זה יעביר
לילדים אסיאתיים ברחבי אמריקה.
אם יהיה לנו נשיא אמריקאי ראשון, יהיה אפשר לבוא לילדים אסיאתיים
בכל מקום באמריקה, וסוף סוף להגיד,
"היי, שמע, חמוד,
אתה לא חייב להיות...
רק מנתח מוח.
השמיים... השמיים הם הגבול!
אין תקרת במבוק!
אם תשתוק ותעבוד עוד יותר קשה, חתיכת חרא".
צריך לעמוד מאחורי המסר הזה.
זה כזה סטריאוטיפ מוזר
שמקושר לאתניות שלך.
נכון? הסטריאוטיפ של הורים אסיאתיים שרוצים שהילדים שלהם יהיו רופאים.
זה כזה דבר מוזר שמקושר לגזע שלך.
כאילו, מה זה? זה טוב? זה רע?
חשבתי שזה דבר טוב, אבל מסתבר שזה ראוי ללעג.
נכון?
הורים אסיאתיים שרוצים שהילדים שלהם יהיו רופאים. זה מוזר כי זה נכון.
נכון? אני יודע, כי גם ההורים שלי היו ככה.
הם פשוט רצו שנהיה רופאים. זו הייתה אובססיה.
הם רצו שנהיה רופאים.
וזה גם תחמני.
כי כשהורים אסיאתיים רוצים שהילדים שלהם יהיו רופאים,
עזרה לאנשים נמצאת בתחתית רשימת הסיבות.
אם זה בכלל נכנס לרשימה...
של סיבות להיכנס לרפואה.
עזרה לאנשים היא מעין תוצר לוואי מצער...
של התמקצעות בשירותי הבריאות.
כשהם רואים את זה פעם ראשונה, הם לא מאמינים.
הם כזה, "מה נסגר? צריך לעזור לאנשים?
טוב, שיהיה, תעיפו לי את זה מהדרך.
אבל שזה לא יפריע לעניין האמיתי פה.
העניין הוא הכסף והיוקרה, נכון?"
זה הכסף והיוקרה.
כי אם אתה דור ראשון של מהגרים,
זה שהילדים שלך יהפכו לרופאים
זו הדרך הכי מהירה לשנות את הכל בדור אחר.
אמינות מיידית, כבוד מיידי, כסף מיידי.
אתה מיד משנה את נרטיב השבט.
התחלנו מלמטה, עכשיו אנחנו פה. אנחנו רופאים!
וזה מוזר גם כי הורים אסיאתיים הם גם קבוצת האנשים האחרונה
שאפשר לשכנע ללכת לרופא.
המזדיינים האלה בחיים לא ילכו לרופא.
הם באובססיה על זה כל החיים.
שום דבר לא יגרום לאימא שלי ללכת לרופא.
יכול לעבור חץ דרך אימא שלי...
והיא תנסה להוציא אותו כמו רמבו.
ואתה כזה, "אימא, בואי נלך לרופא".
ואימא שלי תגיד, "לא,
הם סתם רוצים לקחת כסף מאנשים".
אז אתה כזה, "אז למה את כל כך רוצה שהילדים שלך יהיו רופאים?"
"כי אני רוצה שהילדים שלי יקחו לאנשים את הכסף, מן הסתם.
העובדה שאתה לא מבין את זה היא הסיבה שלא נהיית רופא".
כי הסינים מתים על כסף.
אנחנו מתים על החרא הזה.
סינים פאקינג מתים על כסף.
בסדר? נראה לכם שראפרים אוהבים כסף? אנחנו אוהבים כסף...
יותר מכולם.
סינים אוהבים כל מה שקשור לזה. אוהבים לעשות אותו, לבזבז אותו,
אוהבים לתת אותו, לקבל אותו, לזרוק אותו באוויר.
סינים כל כך אוהבים כסף,
שיש לנו אל כסף.
מכל האלים בטאואיזם הסיני, יש אל אחד, הוא אל הכסף.
צאי שן יה, אנחנו מתפללים אליו...
בשביל עוד כסף!
כל יום אנחנו אומרים, "היי, אל הכסף...
תן לנו עוד כסף".
והוא נותן לנו עוד כסף.
אל מאוד קל לשכנוע. לא אכפת לו מאינפלציה.
אין לו שום הבנה של עקרונות בסיסיים במקרו-כלכלה.
פשוט זורק עליך מטילי זהב אם אתה...
מבקש בזמן הנכון. "הנה כסף.
תדליקו קטורת. הנה כסף".
אפילו בזמן ראש השנה הסיני,
החג הכי גדול
לסינים, ראש השנה הסיני,
כשאנחנו רואים אחד את השני בזמן ראש השנה הסיני,
הברכה שלנו זה לזה
היא להגיד, "גונג סי פה צאי",
או "גונג היי פאט צ'וי" בקנטונזית.
אני בטוח ששמעתם את זה. לפחות בעקיפין. "גונג סי פה צאי". "גונג סי פה צאי".
"גונג סי פה צאי" זה "מקווה שתתעשר"!
זה לא "שנה טובה".
אתם מבינים, הביטוי הנפוץ במהלך השנה החדשה הסינית,
הוא לא "היי, שנה טובה",
הוא "מקווה שתתעשר!"
אני מקווה שתתעשר. שתתעשר יותר מכל שאר הבני זונות.
אני מקווה שתהיה כל כך פאקינג עשיר.
אני מקווה שתתעשר, וכדאי שתקווה שאני אתעשר.
נקווה אחד לשני... שנינו נתעשר יחד.
אין שום קונטקסט לסיפורי עם אסיאתיים...
באמריקה, כאילו, אני מדבר פה על אל הכסף,
כולם מסתכלים עליי כאילו אני סיינטולוג. הוא אמיתי.
הוא אמיתי, תדליקו קטורת.
תרוויחו כסף.
עברתי לאמריקה בספטמבר 2015,
וחשבתי שהגעתי הנה בדיוק בזמן לחלק האחרון
של אמריקה של אובמה.
חשבתי שהתגנבתי הנה לסיבוב האחרון של נשיאות אובמה.
ואל תור זהב חדש באמריקה,
ובמקום, הגעתי הנה בדיוק בזמן לאמריקה של דונלד טראמפ.
זה כמו לקנות כרטיסים לביונסה,
ובמקום, זה דונלד טראמפ.
אתה מצפה ל"אול דה סינגל ליידיז",
אבל במקום, אותה היד תופסת אנשים מהכוס.
רווקה או נשואה, זה לא משנה.
עברתי ישר לניו יורק סיטי.
עוד חלום שהתגשם מבחינתי,
לעבור לניו יורק סיטי כסטנדאפיסט.
ניו יורק סיטי היא כמו מכה.
אפשר להופיע עשר פעמים בלילה בקלות.
כל גיבורי הקומדיה שלי הגיעו מניו יורק. יש שם אנרגיה יצירתית אמיתית.
התמזל מזלי לגור בכמה ערים בחיי,
גרתי בג'והור באהרו, מלזיה,
גרתי בסינגפור,
גרתי במלבורן, אוסטרליה.
ניו יורק סיטי היא העיר היחידה שגרתי בה
בה אנשים נאבקים ברכבת התחתית...
ומנצחים.
בכל עיר אחרת בעולם, כשדלתות הרכבת מתחילות להיסגר...
זה אומר שהרכבת נסעה.
אתה אמור לסתום ולחכות בסבלנות לרכבת הבאה.
לא בניו יורק.
בניו יורק, אתה יכול להשחיל פיסת נייר בין הדלתות האלה,
מילימטר של רווח, זה כל מה שצריך.
יש לך סיכוי.
אנשים מקבלים את זה כמובן מאליו. מתהלכים להם אל דלתות נסגרות בניו יורק,
נותנים להן סנוקרת, ב...
בחלק הגומי השחור, כאילו זה כפתור הפתיחה האישי
לכל נוסע ברכבת. פשוט בום, "הרכבת הזו לא נוסעת
עד שאני עולה.
איפה הכרטיס שלי? הנה, חבוב".
בשבוע הראשון שלי בניו יורק,
הייתי על רכבת תחתית צפופה
היא הייתה מפוצצת עד הדלתות.
אני על הרכבת, מפוצצת עד הדלתות,
והדלתות מתחילות להיסגר מולי.
ובזמן שהדלתות מתחילות להיסגר,
איזה בחור ניגש לדלתות הרכבת הנסגרות,
ופשוט תוקע את האצבעות שלו.
ישר לתוך הדלת, בלי להתחשב בגפיים שלו.
כאילו, הצורך שלו לעלות על הרכבת הזו
גדול יותר מהצורך שלו להחזיק דברים.
הוא עשה ניתוח עלות-תועלת בראש...
וחשב, "יודעים מה? זה מוערך מדי".
נכון? מי צריך את התנועה הזו?
מי צריך את צורת ההבעה הזו, נכון?
נעלה על הרכבת, החיים שלי יהיו מושלמים".
אז הוא יוצר מספיק מרווח כדי להתחיל להיאבק,
והוא נאבק ברכבת במשך שמונה שניות.
נאבק בה עד שהם בתיקו.
זו החלטה של השופט.
הוא לא יכול לזוז, הרכבת לא יכולה לזוז, אף אחד לא יכול לזוז.
ואחרי שמונה שניות הוא מתחיל להתעייף,
מתחיל להיגמר לו הכוח.
אז הוא משתמש בראש שלו כדי לתקוע את הדלתות.
כמו מעצור לדלת.
בזמן שהוא מסדר את האחיזה שלו,
הוא שם גיר על הידיים לסיבוב השני.
ואני עומד שם מול קדקוד הקרקפת השמנונית שלו...
וחושב, "אחי, פשוט שחרר, בסדר?
אני חדש בעיר, אני לא בטוח אם אני אמור לעזור לך,
או ששנינו ניעצר, בסדר?
אני לא יודע מה מקובל חברתית בסיטואציה הזו.
כל מה שאני יודע זה שיש רכבת עוד שלוש דקות.
זה קו איי.סי.אי במנהטן, בסדר?
אם תעזוב, כולנו נגיע לאן שאנחנו צריכים להגיע מהר יותר".
אבל הוא כזה, "לא, זו האחת!
זו הרכבת האחרונה בעולם!"
והוא נאבק ברכבת...
עוד איזה ארבע שניות...
וניצח!
הוא ניצח. הרכבת נכנעה.
זה היה כזה, "טוב, אני חייבת לכבד את משחק הקרקע שלך.
המאונט לאומופלטה שלך מטורף.
עוד מישהו רוצה להיכנס ברגע האחרון?
זה לא שיש לנו זמנים לעמוד בהם או משהו".
וזו בדיוק הבעיה באמריקה.
יותר מדי זכויות אזרח.
יש פה יותר מדי חופש.
לקחתם את מגילת הזכויות וזרמתם איתה.
זה לא היה תופס במלזיה.
מאיפה שבאתי, במלזיה, אם אתה תוקע יד בדלת
הדלת נסגרת ואתה נגרר לאיזה קילומטר.
כן?
המערכת מורידה אותך לברכיים.
בזמן שהרכבת דורסת אותך, היא מתחילה לרדוף אחרי המשפחה שלך.
אתה מתחיל לדמם על הפסים,
הדלתות נפתחות, כולנו מדלגים מעל הגופה שלך.
"כן, זה מה שמקבלים, חתיכת מטומטם".
לא באמריקה.
באמריקה, איש אחד...
יכול לעצור קו רכבת שלם.
כי כל אחד יכול לעשות שינוי.
כן.
כן, נהדר לחיות באמריקה.
כן, ניו יורק סיטי,
זו עיר נהדרת, אבל מכל בחינה אובייקטיבית, היא...
היא פשוט ברברית, נכון?
אם אתה משווה אותה לערים אחרות. נגיד אם אתה נוסע ליפן, כל עיר ביפן.
מישהו פה היה ביפן במקרה?
כן, יפן...
יפן אדירה, נכון? זה כאילו העתיד.
ביפן כולם כל כך מנומסים וחברותיים.
מאוד אדיבים. תרבות מאוד מצפונית באופן כללי, נכון?
יש שימוש פרקטי בטכנולוגיה מתקדמת ביפן.
יש ביפן אסלות שיכולות לרחוץ לך את חור התחת.
ידעתם? אני נושא בשורות מן המזרח!
ביפן, יש אסלות שיכולות לנקות לך את חור התחת לגמרי.
ויש להם את זה כבר עשרות שנים.
זה לא "המיטב של 2015" ב"באזפיד", בסדר?
זה שוכלל ויושם בשנות ה-70.
לכל אחד יש אחת כזו.
זו ברירת המחדל.
במסעדות, בבתים, בתי מלון. לכולם יש אחת כזו וזה עובד.
גם אני הייתי סקפטי.
בפעם הראשונה שראיתי אחת, חשבתי, "אין מצב שזה עובד. זה פאקינג גימיק".
הו, כמה טעיתי.
זרם סילון של מים חמים...
פוגע במטרה בכל פעם.
איך זה פוגע במטרה בכל פעם?
אין לו יום חופש.
זה כמו סטף קארי מהשלוש. אוטומטי.
פוגע במטרה כל פעם. איך? איך?
זה כאילו בכל אסלה ביפן יש מצלמה ובחור שמכוון את זה מאחורה.
זה אותו בחור שלוקח את המזוודות שלך לחדר המלון.
ו...
ואנשים במערב לא לגמרי יודעים,
אבל בין סינים ויפנים יש סכסוך שהתחיל במלחמת העולם השנייה,
כי במלחמת העולם השנייה יפן עשתה המון זוועות מלחמה לסינים.
אונס, עינויים, ניסויים בבני אדם, כל החבילה.
מסין עד לדרום-מזרח אסיה.
תאילנד, מלזיה, סינגפור, הפיליפינים, וייטנאם, אינדונזיה.
ואנשים במערב לא ממש יודעים על זה,
כי אין "רשימת שינדלר" לסינים, אוקיי?
אף אחד לא עשה על זה סרט שחור לבן מגניב במערב,
אז זה לא ידע נפוץ.
אם לא ידעתם, אני לא מאשים אתכם.
אם לא ידעתם, למה שתדעו? זה לא הסיפור שלכם.
זה קרה בצד השני של העולם, אוקיי? למה שתדעו?
אני לא מאשים אתכם.
אם לא ידעתם, אני רק מודיע לכם מה קרה.
אם גדלתם בסינגפור, כמוני,
לא נותנים לך לשכוח מזה.
בסינגפור זה, "לא לשכוח. הם עשו את זה.
לא לשכוח. הם עשו את החרא הזה".
כל שנה סדרת דרמה דוקומנטרית חדשה שמפרטת את הזוועות שהתרחשו
בזמן הכיבוש היפני על דרום-מזרח אסיה.
"לא לשכוח. הם עשו את זה!"
ואם גדלת בסינגפור ומלזיה כשזה מרחף לך מעל הראש
ואתה הולך לבקר ביפן בפעם הראשונה,
כשחיים שלמים של הדברים האלה עוד בראש שלך,
ואתה ביפן וכולם ממש מנומסים וחברותיים,
ויש את "סיילור מון", נכון?
ויש אסלות שרוחצות לך את התחת.
אתה לא יכול שלא לתהות...
איך החבר'ה האלה עברו מאונס, עינויים וניסויים בבני אדם
לפוקימון...
בדור אחד?
אז אני רק אומר...
אם ניתן לדאע"ש כמה עשורים...
אולי הם ימצאו תרופה לסרטן, בסדר? אי אפשר לדעת.
אי אפשר לדעת מה העתיד טומן בחובו.
אולי אנחנו שופטים אותם על סמך תקופה מאוד קשה בהיסטוריה שלהם.
טוב, תגובה מעורבת על זה. בסדר גמור.
אבל יודעים מה? זה מופע קומדיה, לא הרצאת "טד". תירגעו כבר.
חור התחת של כולם כל כך התכווץ, שאסלה יפנית לא הייתה מצליחה לשטוף אותו.
אז כמו שאמרתי, הייתי גר באוסטרליה,
התחלתי עם הקומדיה באוסטרליה.
אוסטרליה הייתה ממש טובה אליי.
אשתי אוסטרלית,
ואני מאוד אוהב את אשתי.
אני כל כך אוהב אותה, שהתחתנתי איתה שלוש פעמים.
כן. התחתנתי עם אותה אישה שלוש פעמים נפרדות.
למה? כי אם יש לך הורים אסיאתיים, אתה צריך להתחתן...
בכל פאקינג מדינה שבה יש לך קרובי משפחה.
כי הורים אסיאתיים חייבים להשוויץ, בסדר? ואני יודע שכל הורה חייב להשוויץ,
אני לא מנסה להוריד כלום מאף אחד.
אני רק אומר שגם הורים אסיאתיים חייבים להשוויץ
והם עושים את זה דרך חתונות.
חתונות אסיאתיות לדור הבייבי בום,
אסיאתיים בדור הבייבי בום, זה היה האינסטגרם המקורי, בסדר?
ככה הם התעדכנו עם כולם,
ככה הם קיבלו לייקים, ככה הם קיבלו מנת דופמין.
ככה הם הגיבו.
"למה כזה רזה? למה כזה שמן? למה אתה לא נשוי?
למה אין לך ילד? מה קרה לביצים שלך?"
הם אומרים לך בפנים דברים שכותבי ביקורות באינטרנט לא אומרים.
אז נאלצנו להתחתן שלוש פעמים.
החתונה הראשונה הייתה במלבורן, אוסטרליה,
כי אשתי ממלבורן, אוסטרליה.
אז התחתנו בקואלה לומפור, מלזיה,
אפילו שאני לא מקואלה לומפור, אבל מי שם זין על מה שהחתן רוצה?
בואו נמצא את המקום הכי קרוב במלזיה שכולם יכולים לבטא,
עם הכי הרבה טיסות ישירות.
ואז התחתנו בניו יורק בשביל גרין קארד. אז...
שלוש חתונות מאוד רומנטיות.
מהסיבות הנכונות.
"הגירת שרשרת".
ו...
תשמעו,
אני רוצה לדבר מהלב רגע.
אם תקחו אתכם רק דבר אחד מהמופע הזה,
רק תקשיבו לי עכשיו בבקשה.
אני מדבר מניסיון אישי.
יש מעט מאוד דברים שתחוו בחיים...
שהם פחות מאושרים מארגון שלוש חתונות באותו זמן.
אלוהים, זה כזה כיף, וכל כך קל.
אני ממליץ בחום.
האמת היא שזה כל כך כיף שאחרי שתארגנו שלוש חתונות,
עדיף פשוט להתאבד ישר!
כי מסתבר שבחיים לא תחוו כמות של אושר...
כמו לנסות לארגן שלוש חתונות סימולטנית.
למעשה, הדרך היחידה בה תחוו יותר אושר,
זה אם תארגנו את שלושת החתונות האלה הכי רחוק שאפשר ממיקום פיזי.
כי תגלו שגרף ההנאה מול מרחק גדל באופן אקספוננציאלי
כמה שהחתונה יותר רחוקה ממך פיזית.
כל כך כיף וזול.
אז בחתונה הראשונה במלבורן, אוסטרליה,
אני שולח הזמנות חתונה, ואני הולך...
הולך עד הסוף עם הדברים האלה. לא עוצר את עצמי.
הכל מקושט בזהב,
אותיות עם תחרה והולוגרמות. 20 דולר להזמנה.
בשלב הזה, יותר זול לכתוב את ההזמנה על כסף, בסדר?
"נכתוב את ההזמנה על כסף ונגיש מזומנים בקבלת פנים. ככה נחסוך".
אז אני שולח אותן,
ומאחורי ההזמנה אשתי אמרה,
"אתה צריך לשים את כתובת המייל שלך מאחורי ההזמנה
כדי שחברים שלי יוכלו לשלוח את הדרישות התזונתיות שלהם".
דרישות תזונתיות של לבנים.
אלוהים אדירים.
אין דרישות תזונתיות.
בסדר? בחתונות סיניות במלזיה אין דרישות תזונתיות.
בחתונות סיניות במלזיה כולם מגיעים, אוכלים, חלק מהאנשים מתים, וחוזרים הביתה.
זה מחזק את הגזע!
אנחנו לא נתאים מנות אישית לטובת גנים חלשים!
במשך אלפי שנים של חתונות סיניות אנשים פשוט באו ומתו,
אף אחד לא התלונן.
אף אחד אף פעם לא כתב ביקורת רעה ב"ילפ"
כי הוא מת בחתונה סינית.
"איזו טרגדיה".
אנחנו מקבלים את זה כאפשרות באופן קולקטיבי.
בסדר? כי החיים מסוכנים.
ציפיתי לדרישות תזונתיות רגילות וסבירות.
אלרגיה לגלוטן, טבעונים, אלרגיה לפירות ים, אלרגיה לבוטנים.
שיהיה סביר.
אלוהים, איזה חרא קיבלנו בחזרה.
טבלאות שלמות...
של כשלים גנטיים.
אחד אחרי השני,
כל אחד יותר פתטי מהשני.
"סלח לי, רוני,
סלח לי, אני לא יכול לאכול תאנים!"
סליחה רוני, אני לא יכול לאכול פלפל אדום.
פלפל ירוק זה בסדר, אבל פלפל אדום עושה את הפה שלי אדום".
"סליחה, רוני, אני לא יכול לאכול שום מטוגן.
יש בזה שום מטוגן?
אני צריך להוציא את השום המטוגן מהבוק צ'וי".
"סליחה, רוני, אני לא יכול לאכול חסה.
הסן צ'וי באו עטוף בחסה. אני לא יכול לאכול את זה!"
מאותו הבנאדם!
היי, דרישות תזונתיות הן נושא רציני.
בסדר? זו בעיה רפואית.
זה אומר שאם תאכל את זה, אתה יכול למות.
זה לא רישיון להגיד לי מאיזה מרקמים אתה לא נהנה.
הבני זונות האלה מנסים להשפיע על התפריט!
בכל מקרה. ממש נהניתי בחתונה שלי. היה מעולה.
אני מאוד אוהב את אשתי.
אשתי אומרת שיש לי בעיות בטון הדיבור, אז...
כל מה שאני אומר נשמע סרקסטי או כועס.
מסתבר.
אבל תקשיבו למילים לא לטון, בבקשה.
"הייתה לי חתונה נהדרת. הייתי עושה אותה שוב ברגע. היה מעולה".
"שלוש לא הספיקו".
"החברים שלך מדהימים".
אני מאוד אוהב את אשתי,
אבל הנישואים בהחלט הפכו אותי לאדם פחות טוב.
לפני שהתחתנתי היה אכפת לי, כי ניסיתי לזיין.
עכשיו כבר לא אכפת לי, אוקיי?
כל מה שאכפת לי זה מה אשתי חושבת עליי ואיכות החיים שלה.
זה כל מה שאכפת לי ממנו. אני לא שם זין על כל שאר ה...
אידיוטים באינטרנט...
אפילו חברים שלה באים ומדברים, "היי, רוני!" ואני כזה, "זין על זה". אני פשוט הולך.
כשחברים של אשתי באים ומדברים איתי, אני לא מצליח לגייס את המינימום הנדרש
שהחברה דורשת ממני כדי לתקשר עם הבנאדם הזה.
זה, "היי רוני, מה נשמע?" "זין על זה". אני צריך ללכת.
כי כשחברים של אשתי מגלים שאני עושה סטנדאפ,
מה שמגיע לאחר מכן היא השיחה הכי נוראית...
בהיסטוריה האנושית.
וזה קורה שוב ושוב ושוב.
אותו דבר כל פעם. "היי, רוני.
וואו, אתה עושה סטנדאפ? וואו.
מתי המופע הבא שלך?"
"אני עושה חמש עד שש מופעים בלילה, כל לילה, בניו יורק סיטי.
אז כנראה שהמופע הבא שלי יהיה הלילה או מחר
תלוי באיזו שעה ביום אנחנו מנהלים את השיחה הזו".
"וואו, ממש מגניב. מתי המופע הגדול הבא שלך?"
"אני לא ממש מבדיל בין מופעים גדולים וקטנים.
אני מנסה לתת כל מה שיש לי בכל מופע שאני עושה, אז אני מניח שה...
מופע הגדול הבא שלי יהיה היום או מחר,
כפי שנאמר בהתקשרות הקודמת והמייסרת שלנו".
"וואו, ממש מגניב, אתה יכול להודיע לי בפעם הבאה שתופיע?"
"טוב, כמו שהרגע אמרתי...
אני מופיע חמש-שש פעמים בלילה, מינימום,
כל לילה בניו יורק סיטי.
אין שום דרך שאודיע לך...
על הפעם הבאה שאופיע.
לא יתאפשר לך או לי לקבל הודעה כזו,
אז אני מניח שהתשובה היא לא. לא, אני לא יכול...
להודיע לך".
"טוב, אתה מופיע בשבת הבאה?
כי אני פנוי בשבת הבאה בעיר, אז אם אתה בסביבה,
אולי אוכל לבוא ולראות אותך מופיע..."
"תקשיב, גבר!
אני לא הולך לפרוש לך שטיח אדום כל פעם שאני הולך לעבוד!
בסדר? או שתבוא או שלא!
זה בטוויטר, זה באתר שלי, תבין לבד!
כל השאר הבינו לבד!"
אז...
אז כדי להימנע מהתרחשות של ציר הזמן הזה, כן?
זו המציאות האפשרית הכי גרועה.
ואני כמו תוכנת חיזוי שיחות בשלב הזה,
אני מזהה פשעי שיחה לפני שהם קורים, אוקיי?
במכל החלב שלי, רואה כדור עץ מתגלגל על השיש,
כמו טום קרוז, אני קופץ ומונע את המציאות הזו
לפני שהיא תלבלב לכדי מציאות אידיוטים מוחלטת.
אני קוטע אותה באיבה, אז כשחברים של אשתי באים לדבר איתי,
ואומרים, "היי, רוני, אתה עושה סטנדאפ?
וואו, מתי המופע הבא שלך?"
אני פשוט אומר...
"לא, זה בסדר".
ואשתי אומרת, "'לא, זה בסדר'
זו לא תשובה לשאלה...
כשחברים שלי שואלים אותך מתי המופע הבא שלך".
"טוב, סליחה. אתה יכול לתת לי רגע?
אז מה את רוצה שאני אגיד? מה בדיוק את רוצה שאגיד?
כי כל פעם שאנחנו מנהלים את השיחה הזו, את יודעת שהיא הולכת לשומקום, אז מה להגיד?"
"שאתה לא עושה סטנדאפ. זה יותר קל אם תגיד שאתה לא עושה סטנדאפ.
"טוב, בסדר. בפעם הבאה שחברים שלך ישאלו אותי
אגיד שאני לא עושה סטנדאפ, אני לא עושה כלום. אני בעל חסר תועלת.
אני רק יושב על התחת השמן שלי כל היום ונותן ביקורות".
אז כן, אני עובד על הבעיות שלי בטון הדיבור...
כבר חמש-שש שנים, האמת.
זה מאבק מתמשך.
זה מאבק מתמשך בין אשתי ובין הטון שלי.
אני צד שלישי נייטרלי, כמובן.
ואני חייב לומר שאני רואה אנשים טובים בשני הצדדים, בסדר? אז לא יודע.
כן, התחתנתי בתשע בבוקר ביום ראשון במלבורן, אוסטרליה.
זה היה ה...
זה היה טקס התה במלבורן, אוסטרליה.
זה החלק הכי סיני מסורתי של החתונה, עושים אותו בבוקר.
המשפחות באות, מגישים תה לכולם, קורים עוד דברים.
זה לא נגמר. דברים כל הזמן קורים. אבל שם זה מתחיל, אוקיי?
אחרי זה אוכלים ארוחת ערב, כל הבולשיט הזה.
אבל זה מתחיל בתשע בבוקר, זה טקס התה.
אז הזמנתי טיסה שתצא מניו יורק סיטי...
בעשר בערב ביום שישי.
ועם ההבדלים באזורי הזמן ואורך הטיסה,
אגיע למלבורן בדיוק בזמן, תשע בבוקר, להגיע לחתונה של עצמי.
והייתי על הקשקש.
לא כי רציתי,
אלא כי הייתי צריך לעבוד כדי לשלם על פאקינג שלוש חתונות, בסדר?
אני לא יכול לקחת חופש מתי שבא לי. אני צריך לעבוד הכי הרבה שאפשר,
לעלות על מטוס ולהגיע לחתונה של עצמי, בסדר? כי נחשו מה? זה לא חינם.
ואשתי שונאת כשאני אומר את זה, אז אני אומר את זה כל הזמן.
אני צריך לעבוד כמה שאפשר, לעשות כסף, לעלות על מטוס, ואז...
להגיע לחתונה שלי.
אז בשלוש בצהריים ביום שישי של הטיסה,
אשתי מתקשרת אליי למשרד של ה"דיילי שואו",
היא מתקשרת ואומרת...
"למה אתה לא בדרך לשדה התעופה?"
בשלב הזה, אשתי באוסטרליה, ואשתי מתקשרת אליי בשלוש בצהריים,
למידטאון מנהטן, למשרד ה"דיילי שואו",
ואומרת, "למה אתה לא בדרך לשדה התעופה?"
ואני אומר, "למה שאסע לשדה התעופה
בשלוש בצהריים
לטיסה שיוצאת בעשר בערב?"
ואשתי מיד מתחילה לבכות.
היא אומרת, "כי זו לא טיסה בעשר בערב,
זו טיסה בשש בערב, חתיכת אידיוט".
אז מסתבר שעשיתי טעות קטנה.
חשבתי שזו טיסה שיוצאת בעשר בערב מג'יי.אף.קיי בניו יורק סיטי.
למעשה זו הייתה טיסה שיוצאת בשש בערב מג'יי.אף.קיי.
בשלוש בצהריים,
הייתי עדיין במשרד ה"דיילי שואו" במידטאון מנהטן,
וכדי להגיע לטיסה הזו הייתי צריך ללכת הביתה,
לארוז...
לפלס את דרכי בפקקים של שעת השיא ביום שישי במנהטן
כדי להגיע לג'יי.אף.קיי בזמן לטיסה בינלאומית בעוד שלוש שעות
כדי להגיע לחתונה של עצמי.
משימה אימתנית, אני יודע, אבל נחשו מה? אני מאמין בעצמי.
אז...
אשתי מיד התחילה לבכות ואמרה, "איך נתת לזה לקרות?"
ניתקתי את הטלפון וזרקתי אותו על הקיר.
כי זה לא הזמן לאנרגיה שלילית!
אוקיי?
נכון מאוד.
אנחנו במצב של פתרון בעיות.
בסדר? יהיה מספיק זמן בשלב מאוחר יותר לשייך אשמה לכל הצדדים האחראיים...
לאסון המזוין הזה.
אבל כרגע, אפשר להתרכז באנרגיה חיובית ופתרונות בלבד?
תודה.
אז ניתקתי את הטלפון, זרקתי אותו על הקיר ורצתי הביתה.
15 דקות, רצתי ספרינט הביתה.
אני מגיע הביתה ב-15 דקות ואורז בחמש דקות.
ואני יודע שארזתי בחמש דקות, כי ברגע שהגעתי הביתה,
אמרתי, "אלכסה, תזמני חמש דקות". ואז...
אלכסה אמרה, "תרצה שאקנה לך גם שעון יד ושעון קיר?"
אמרתי, "אלכסה, תקני מה שבא לך. אין לי זמן לזה עכשיו".
"טוב, אני קונה את כל זה עכשיו!"
ואז מישהו הגיע אליי הביתה מיד, אמרתי, "עוף לי מהבית!"
לקחתי את המזוודה, שמתי בה את החליפה שלי, חולצה אחת וגרב אחת,
כי יהיה אפטר-פארטי מטורף,
ואז סגרתי את המזוודה ורצתי במורד המדרגות.
הגעתי לרחוב בניו יורק סיטי עם המזוודה.
החלטה קריטית, לקחת מונית או סאבוויי?
ב"גוגל מפות" כתוב שמונית תיקח שעה וחצי בפקקים.
ב"גוגל מפות" כתוב שהסאבוויי תיקח 59 דקות.
אז אמרתי, "טוב, על הזין, אני אקח את הסאבוויי
כי אני לא יכול לחיות עם לעלות על מונית, להיתקע בפקקים ולפספס את הטיסה.
אני אקח את הסאבוויי, לפחות אהיה בתנועה.
אם אפספס את הטיסה, פשוט אמצא אישה חדשה, בסדר?
אז...
לקחתי את המזוודה שלי,
רצתי במדרגות הסאבוויי, מחזיק את המזוודה, אני יורד במדרגות הסאבוויי של ניו יורק.
מגיע לרציף הסאבוויי של ניו יורק והרכבת שם.
והדלתות מתחילות להיסגר מולי.
ואמרתי, "אני יודע מה לעשות במצב הזה!"
ואני מנסה להכניס את הראש בדלת ולא מצליח...
אני לא מצליח להגיע לדלת בזמן. לא נגעתי בה אפילו.
אפילו עם היד, לא נגעתי בה, היא רחוקה מדי.
אני מנסה לעשות עסקה עם אלי הרכבת.
"קחו את היד שלי, אלי הרכבת, להבטחת הנסיעה.
זה שווה את זה. קחו אותה". ואני לא מגיע לדלת.
והדלתות נסגרות, ובחור שחור עומד ליד הדלת.
הוא רואה אותי עושה את זה.
ואנחנו יוצרים קשר עין.
ואז הוא פשוט שם את הרגל על הדלת.
והדלת נטרקת עליו בלי הפסקה,
אבל הוא לא שם זין כי הוא שחור, כן?
הוא מסתכל עליי והוא כזה,
"תיכנס כבר ל..."
חשבתי, "שיט, הוא מחזיק אותה בשבילי!"
אז לקחתי את המזוודה, קפצתי לסאבוויי...
אמרתי, "אלוהים. תודה. תודה רבה לך.
אלוהים, אתה לא מבין מה עשית הרגע. הצלת את ה...
הצלת את החתונה שלי, הצלת את הנישואים שלי.
בהחלט הצלת את חיי".
והבחור הזה שחור אז זה לא מזיז לו.
והוא כזה, "אין בעיה".
ואני כזה, "לא, אתה לא מבין".
אני מנסה לגרום לו להבין מה קרה הרגע.
תסתכל על ההודעה הזאת.
ואני מתחיל להיראות לו מוזר, הוא כזה...
"זין על זה". והוא הולך לקרון הבא.
והבנתי שאני האיש הקריפי ברכבת כרגע.
כי אני מזיע, מחזיק מזוודה,
לא לובש מכנסיים, אומר, "תודה!
תודה רבה! תודה!
תודה, כולם! יש לכם כסף קטן, בבקשה?
יש לכם כסף קטן? כל סכום יעזור".
אז במקום לנסות להודות לו באותו רגע,
שזה צעד הרבה יותר מדי קריפי,
צילמתי את הפנים שלו כשהוא לא הסתכל, בסדר?
כדי שבהמשך, כשיהיו לי מספיק עוקבים באינסטגרם,
אוכל להעלות את התמונה ולשאול, "מישהו מכיר את הבחור הזה?
כי הוא פאקינג הציל את חתונה שלי!"
וגם, לפעמים אני מסתכל על הפנים שלו כשאני עצוב.
זו הייתה ריצה חלומית, ריצה חלומית לשדה התעופה.
ריצה חלומית של 59 דקות, אז ה"אייר-טריין", כל החרא הזה,
ומה שהציל אותי זה שהטיסה הייתה בינלאומית, אבל החלק הראשון היה פנימי.
אז זה ניו יורק לאל.איי, אל.איי למלבורן, אוסטרליה.
ואם זו טיסה פנימית
ואתה מגיע שעה לפני הזמן, זה בסדר.
אז הגעתי לשם ב-16:55. הטיסה ב-18:00.
אתה מגיע לפני 17:00, זה בסדר.
הגעתי ב-16:55, לקחתי את המזוודה,
עשיתי לה צ'ק-אין ואמרתי, "אלוהים, הספקתי?"
והם אמרו, "כן, הספקת. זה בסדר". ואני כזה, "אלוהים, תודה!"
אני לא מאמין שהספקתי. אני בהיכל הנוסעים, שותה שמפניה ב-17:15.
חושב, "אני גאון".
אשתי מתקשרת אליי, היא עדיין בוכה, היא כזה, "איך נתת לזה לקרות?"
אמרתי, "מותק, אל תדאגי, הספקתי.
עשיתי צ'ק-אין, אני מחכה לעלות למטוס. הכל יהיה בסדר".
"אבל זה לא משנה את העובדה ששכחת את השעה
וסיכנת הכל..."
וניתקתי את הטלפון וזרקתי אותו על הקיר.
כי זה לא הזמן לניחומים, בסדר?
עברנו הרגע אתגרים רציניים במערכת היחסים שלנו
יהיה מספיק זמן בשלב מאוחר יותר לשייך אשמה לכל הצדדים האחראיים
לאסון המזוין הזה.
אבל כרגע, אפשר פשוט להתרכז בהווה ולחגוג את ההצלחות בזמן שהן קורות? תודה.
אז ניתקתי את הטלפון, זרקתי על הקיר.
ובשעה 17:15, אני שותה שמפניה...
ובשעה 17:30,
יש דחייה של ארבע שעות לטיסה.
אז עד שהגעתי לאל.איי, פספסתי את הקונקשן למלבורן, אוסטרליה,
אז פספסתי את טקס התה,
פספסתי את החלק הכי סיני מסורתי בחתונה.
כל המשפחות היו שם, הן מאוד כעסו.
ההורים של אשתי כעסו, המשפחה שלי כעסה, אשתי בהחלט כעסה.
הנישואים שלנו התחילו ברגל שמאל.
אני עדיין מפצה את כל הצדדים המעורבים,
ההורים של אשתי ושלי.
אבל זו לא הנקודה. הנקודה היא...
שהבחור השחור הזה עמד בסאבוויי...
שם את הרגל שלו בדלת...
והחזיק את הדלת פתוחה...
כמו אמריקאי אמיתי שמממש את זכותו
לדפוק את כל קו הרכבת בשביל אדם אחד,
אבל הוא עשה את זה בשביל מישהו אחר!
וזו המהות של המדינה היפה הזו.
להשתמש בחופש שלנו כדי לעזור לאחרים
שאין להם כל כך הרבה חופש.
שאין להם את מה שיש לנו פה.
הייתם אדירים. תודה שהקשבתם.
נתראה. תודה.
תודה!
עברית: עומר גפן
- מוקדש לזכרו של אבא -