Downloaded from YTS.MX
UN PROGRAM ORIGINAL DE COMEDIE NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
DIRECT DIN LOS ANGELES (DE FAPT DIN GLENDALE)
RONNY CHIENG: UN COMEDIAN ASIATIC DISTRUGE AMERICA
Doamnelor și domnilor, Ronny Chieng!
Mulțumesc.
Mulțumesc!
Da, mulțumesc!
Trebuie să începem.
Trebuie să începem! Mulțumesc!
Mulțumesc, sunteți amabili.
Mulțumesc.
Neflix spune că pierdem telespectatori. Să începem!
Da? Mulțumesc.
Închid ferestrele de calculator chiar acum. Mulțumesc.
E tare să fiu aici, în America.
Ce se întâmplă în America, în 2019?
Pojarul a revenit, da?
Am adus pojarul înapoi.
De ce nu?
De ce nu acum? Cât poate fi mai rău?
Să aducem pojarul înapoi.
America se hipsterește pe an ce trece.
E timpul să aducem înapoi bolile rare, organice.
E din cauza idioților care nu cred în vaccinare.
Citesc prostii pe Internet, li se spală creierele
și nu-și vaccinează copiii.
Internetul îi prostește grav pe oameni.
Ați fi crezut că toate cunoștințele din lume îi prostesc pe oameni?
În 50 de ani, ne vom uita la Internet
cum ne uităm acum la fumat.
Vom zice: „Frate, nu cred că acum 50 de ani
lăsam gravidele să folosească Internetul.
Unde ne era capul?
Gravidele foloseau Internetul,
foloseam Internetul în fața copiilor,
lăsam copiii pe Internet.”
În 50 de ani, vom avea zone dedicate în jurul clădirilor
pentru Internet.
Zone desemnate de Internet, la 15 metri de intrare.
Nu aduceți Internetul în interior.
Prostia secundară e adevăratul ucigaș.
Da!
Da, suntem proști. Da!
Trăiesc în America de ceva vreme, e grozav.
Aveți așa de multe chestii. Atât de multe...
aici, în America. E atâta abundență.
E greu de observat dacă ești nativ de aici,
dar când vii din altă parte,
îți sare în ochi abundența din această țară.
E incredibilă.
Atât de multe chestii.
Chestii noi, zilnic.
În fiecare zi parcă e Crăciunul.
Hyperloop, mașini electrice, Space X, roboți aspirator,
iPhone 8 și 10 simultan.
Nimeni nu așteaptă în SUA.
Avem iPhone 8 și zicem: „Dă-l dracu' de 8 și 9.
Scoate-l pe 10. Acum!”
Sărim peste modelele de iPhone.
Atâtea chestii. Atât de multă mâncare.
Atât de multă mâncare...
Mâncare. Atât de mult conținut.
Atât de mult conținut la cerere, Doamne.
Atât de multe ecrane.
Cele mai multe ecrane pe cap de locuitor din lume.
În fiecare noapte e competiție în America,
cât ecrane putem pune între fața noastră și perete.
Un iPhone, un iPad,
un laptop,
un televizor
și un Apple Watch.
Cât mai multe ecrane în fața mea.
Am nevoie de un ecran sub ochi și unul deasupra ochilor.
Ca să privesc și jos și sus, să nu ratez nimic
din episodul ăsta de 30 de milioane din Urzeala Tronurilor,
dar, din anumite motive, n-au reglat contrastul
și totul e întunecat ca dracu'!
Atâtea chestii.
Atât de multe...
Atât de multe ambalaje.
Doamne, câte ambalaje sunt în America.
Totul e împachetat în trei pungi.
Nu? Comanzi mâncare
la restaurant și-ți dau 50 de șervețele.
Din care arunci 80.
Da, în America arunci mai multe decât ai primit.
Se încalcă legile realității...
cu abundența.
În fiecare restaurant din America plouă zilnic cu șervețele.
Un pahar cu apă, cinci șervețele.
Comandăm zilnic de la Amazon Prime.
Se livrează tot acasă zilnic.
Nu mai ieșim din casă.
În America, nu ieși din casă.
Tărâmul celor liberi și al celor care nu ies din casă.
Niciun obiect nu-i prea neînsemnat...
nicio cantitate nu e prea mică...
ca să nu-ți fie livrată personal
și acasă, ca unui împărat.
Orice.
Orice-ți vine în minte,
orice nimic îți vine în minte când ești beat.
Orice.
Vreau un pix.
Doar unul. Nu o cutie, doar un pix.
Îl vreau în cutie, învelit în plastic.
Și niște șervețele...
în altă cutie, mai mare.
La un moment dat, prin America zboară 50 de milioane de cutii.
Spațiul aerian al Americii este ocupat de Amazon Prime.
Ambalaje care se lovesc unul de altul,
ca deșeurile spațiale.
Tot mai mult Prime.
Nu ne săturăm de Prime.
Avem nevoie de Prime. Avem nevoie cu ardoare de Prime.
Mai rapid. Prime Now (acum)!
Vreau Prime Now. Livrare în două ore.
Prime Now! Adu-mi acum!
După ce apăs pe „Cumpărare” pune-mi obiectul în mână...
imediat.
În America nu trebuie să existe întârziere.
Întârziere zero...
între când apăs pe buton
și când îmi apare obiectul în mână.
Ca să-l folosesc acum.
Livrare în aceeași zi?
Necaracteristic americanilor.
În aceeași zi?
Acum!
Prime Now.
Să-mi spargă ușa...
și să-mi pună mâncarea comandată în gură...
și să mă ajute s-o mestec!
Apoi să mi-o împingă în jos pe esofag, cu un băț.
Apoi să-mi scoată fecalele imediat din anus.
Cum îmbunătățim asta?
Ca civilizație...
Cum ușurăm mai mult lucrurile?
Cât de puțină energie putem folosi?
Ca să obținem ce vrem?
Hai să inventăm Prime Înainte.
Să-mi trimită obiectul înainte să-l vreau.
E 2019, trebuie să iau și decizii?
Înainte să-mi trimiteți ce cumpăr?
Folosiți inteligența artificială...
ca să-mi înlocuiți mintea...
ca să-mi pot trăi viața.
Trimiteți-mi chestiile înainte să le vreau...
în cât mai multe ambalaje posibil.
Atâtea ambalaje...
Dar...
da, mă bucur să fiu aici.
De ce vin oamenii aici? Stați așa!
De ce vin aici?
De ce vin imigranții aici?
Pentru că e cel mai tare loc, nu?
Cel mai tare.
Aici e NBA.
America înseamnă NBA.
Știați asta? Voi trăiți în NBA.
În Asia, noi credem că America înseamnă NBA.
Acolo te duci să fii cel mai bun din meseria ta.
Vii aici să-ți faci meseria, împreună cu alții care sunt cei mai buni.
Numele pe care chinezii l-au dat Americii e mei guo.
Traducerea literală în engleză este „țara frumoasă”.
Așa au numit chinezii America. „Țara Frumoasă.”
Așa vorbim noi despre America.
Spunem „Țara Frumoasă”.
„Ai fost în Țara Frumoasă?
Au șervețele fără limită în Țara Frumoasă.
Îi doare în cot. Nici nu le folosesc.
Le iau și le aruncă imediat.”
E o Țară Frumoasă.
Chinezii numesc China zhong guo. Adică „țara de mijloc”.
Adică nimic.
Am denumit țara asta mai bine decât pe a noastră.
E Țara Frumoasă, hai să mergem în Țara Frumoasă.
Să plecăm din Țara de Mijloc în Țara Frumoasă.
O luăm de la capăt în Țara Frumoasă.
Apoi vii aici
și descoperi că toți urăsc totul.
Verizon e de rahat.
AT&T e de rahat.
TSA e de rahat.
Ai dracu' TSA, vor să ne țină pe toți în viață.
Dă-i dracu'.
Metroul din New York e de rahat.
Traficul din Los Angeles e de rahat.
Statuile sunt de rahat.
Statul în picioare e de rahat.
Să îngenunchezi la fel.
Congresul e de rahat.
Republicanii sunt de rahat.
Democrații la fel.
Independenții la fel.
Elon Musk e nașpa.
Netflix...
Stați așa, Netflix e tare.
Am nimerit-o pe asta. Netflix e tare.
Dar Netflix pe iPad e de rahat!
Are o interfață greoaie.
Nu pot să vezi conținutul în mod neconectat
dacă nu e conținut original
și nu-l poți vedea în avion când zbori prin aer ca un zeu.
Prime Now!
Alergiile astea din țările dezvoltate.
Toți se luptă să vină aici. Iar aici, toți se plâng.
N-are sens.
Mi-a plăcut să călătoresc prin America.
Am cea mai tare slujbă.
Sunt plătit să mă plimb prin America.
Încerc să amuz oamenii,
întâlnesc oameni în realitate.
Nu programe bot rusești.
Nu-i așa? E tare.
E un adevărat privilegiu să cunosc...
această țară imensă.
Cei din exteriorul Americii
consideră societatea americană ca un monolit.
America și americanii alcătuiesc un tot.
Dacă stai aici destul, înțelegi cât de mare e țara.
Fiecare stat e ca o națiune în sine.
Au propria vorbă, propriul stil culinar,
propriile valori și drapele.
De asta e lumea divizată.
Multe țări încercând să alcătuiască o federație.
Observi asta după ce te muți aici,
atunci înțelegi diferențele dintre americani,
dintre atitudini.
De la est la vest.
E clar, te prinzi imediat.
Cei de pe Coasta de Est sunt foarte intenși.
Nu? Pe Coasta de Vest, lumea e mai calmă.
Da.
Pe Coasta de Est, americanii parcă încă se luptă cu britanicii.
Ca și cum n-au uitat.
În New York, fiecare zi petrecută e...
„La dracu'. Nu vezi că trec?”
E ca un sindrom posttraumatic moștenit.
De la Assassin's Creed.
Mai spre vest, oamenii se mai calmează.
Asta se vede din mottoul fiecărui stat.
Atitudinea locuitorilor statului
e reflectată în mottoul lui.
Mottourile din est sunt foarte intense.
Sunt născute din focul bătăliei.
Acești oameni sunt puternic marcați de Revoluția Americană, nu?
Mottoul unui stat din est,
cum ar fi New Hampshire,
este „Trăiește liber sau mori”.
E un motto foarte profund.
Dacă ești din New Hampshire și locuiești acolo,
la un moment dat te întrebi:
„Cât de în serios luăm asta? Nu? Pentru că...
Pentru că mă simt cam lipsit de libertate la coadă la poștă
și poate ar trebui să respect mottoul chiar acum!”
Sau mottourile statelor Pennsylvania sau Massachusetts.
Sau al altui stat din est, ceva în latină.
Gen: „Libertate, dar numai prin sabie sau îți tai capul.”
E ca titlurile cărților ce au inspirat Urzeala Tronurilor.
E o limbă moartă, parafrazez.
În vest, oamenii se mai calmează.
Dacă te muți în sud-vest, în Tennessee,
motoul statului Tennessee...
e „Agricultură și comerț.”
Comparat cu „Trăiește liber sau mori”,
„Agricultură și comerț” nu te face să miști un deget.
Nu zice „Să facem agricultură și comerț”.
Nu există verb în motto.
Nu există cuvântul care indică acțiunea.
Propoziția nu are direcție, e doar un concept.
Cine a venit în Tennessee a zis:
„Doamne, ce tare e soarele de aici.
Da, agricultură și...
comerț, vedeți voi cum.
Dar nu azi.”
Apoi te muți și mai în sud-vest, în Texas.
Da? Mottoul statului Texas este...
Știe cineva mottoul statului Texas?
Nu fac mișto dacă greșiți.
„Statul Stelei Singuratice?” Bravo, ai greșit.
- Altul? - „Nu mă călca în picioare!”
„Nu mă călca în picioare.” Bravo, greșit.
„Amintiți-vă de Alamo.” Tot greșit.
Lăsați un străin să vă învețe cum e cu țara voastră? Bine.
Președintelui n-o să-i placă.
Dar asta e atitudinea, nu?
„La arme!” „Nu vă jucați cu Texas.”
„Nu vă puneți cu Texas.”
„Totul e mai mare în Texas.” „Construiți zidul.”
„S-o încalec pe mă-ta.”
Nu, mottoul statului Texas
este „Prietenie.”
Da, mottoul statului Texas
e opusul
tuturor conotațiilor acestui stat.
E o mare greșeală a departamentului de comunicare...
al statului Texas, să-și transmită mesajul atât de greșit.
Toți cred că e „Du-te în mă-ta!” De fapt, e „Prietenie.”
E un mesaj complet greșit.
Atât de calmi devin oamenii în Texas, spun: „Prietenie!”
Iar în California,
mottoul statului California e: „Eureka!”
„Am reușit!
Suntem cât mai departe posibil de britanici.
Dă-i dracu' de idioți!
Legalizați marijuana, faceți filme, faceți ce vreți!”
Destin evident!
A fost grozav că am putut cunoaște diferiți americani.
Cred că dintre toate rasele, toate etniile din toate orașele,
dintre toți,
dintre toți americanii întâlniți, afro-americanii
sunt cea mai tare rasă dintre toate, nu?
Sunt cei mai tari. Tot ce fac e tare.
Pe ce pun mâna, devine mai mișto, nu?
Sport, știință, muzică, președinție. Nu? Tot ce fac.
Au prestanță.
Negrii au prestanță.
Nu puteți nega asta.
Negrii au prestanță.
Și cei cu supremația albilor recunosc: „Da, așa e.”
Sunt foarte tari.
Negrii sunt atât de tari, încât au propriul cuvânt jignitor rasist.
Da? Atât de tari sunt.
Nicio altă minoritate din SUA nu e suficient de tare să aibă așa ceva.
Nu-i vezi pe chinezi zicând:
„Salut, ce faceți gălbejiților?
Unde-s gălbejiții mei?
Să vă aud, gălbejiților!
Gălbejiți.
Îngălbeniți-vă gălbejiților. Da...”
Sună ca dracu'.
Ca atunci când dai cu unghiile pe tablă. „Gălbejiților.”
Cred că...
America e foarte divizată politic acum. Se întâmplă multe.
Indiferent de subiect, tot la politică se ajunge
și de acolo, la rasă.
Cred că putem evita chestia cu rasa
și discuta ca niște ființe umane.
Vreau să vă spun
că trebuie să vină mai mulți asiatici aici.
Nu sunt suficienți.
Nu e suficient.
Acum suntem cam 5,6% din populație.
Trebuie să creștem numărul.
E nevoie de mai mulți asiatici în țara asta.
Vă spun și de ce.
Pentru că suntem singurii arbitri obiectivi...
în războiul rasial...
dintre albi și negri.
Pentru că nu vă pasă de noi...
și nici nouă de voi.
Puteți avea încredere.
Nu suntem părtinitori, da? Nu avem interese.
Vă spunem pe față, căci nu ne pasă.
De curând au fost ceva șicane în America.
Nu? Albii reclamând la poliție
negrii care nu făceau nimic rău,
cum ar fi un grătar în parc.
Sau că intrau în propriile case.
Data viitoare când vă simțiți ofensați, nu chemați poliția,
chemații asiaticii.
Vom veni să arbitrăm situațiile pentru voi...
imparțial și nepărtinitor.
Pentru că nu ne pasă.
Dacă ne chemați atunci la Starbucks...
„Negrii ăștia doi? Stau și beau o cafea.
Bea-ți latte-ul și taci dracu'!”
Da.
Puteți avea încredere, căci nu ne pasă.
Pentru că nu avem interese aici.
Noi nu suntem prezenți în NFL sau în NBA, da?
Deci ne doare în cur...
cine și unde pleacă genunchiul.
Nu-mi pasă de analiza selecției de la Fantasy Football.
Vrem ca treaba să meargă.
Asiaticii din America vor ca treaba să meargă.
Nu ne distrage spectacolul industriei divertismentului.
Vrem ca lucrurile să meargă și v-o spunem direct.
Ne puteți crede...
că vă spunem adevărul.
Da? Bine.
Adevărul crud, dar adevărul.
Adică, băi, albilor...
Băi...
„Bohemian Rhapsody” e nașpa.
Nu? Nu poți să dansezi pe melodia asta.
Nu vă mai adunați în cercuri s-o fredonați la petreceri.
Da? Cântați-o doar la duș, da?
O zic fără pic de ură.
Sunt doar informații, da? V-o spun pe față.
Chit că vă convine sau nu.
Avertizăm amândouă grupurile, da?
Băi negrilor...
Băi, cam multă gălăgie la film.
O zic fără niciun pic de ură.
Sunt doar soluții. Asta vă oferim.
Soluții pentru ambele grupuri.
Atâta tot.
Ne trebuie un președinte asiatic. Vă zic eu.
Bărbat sau femeie.
Aduceți un asiatic la Casa Albă
și rezolvăm tot într-o săptămână.
Dacă ne acordați opt zile, veți vedea rezultate,
căci nu ne pasă, vrem doar să meargă treaba.
Imaginați-vă să exploatăm eficiența asiaticilor în guvern...
Doamne ferește!
Asiaticii parcurgând lista de treburi de rezolvat
și rezolvându-le pe rând, fără interese ascunse.
Totul rațional, da?
Rezolvând problemele. „O viață lungă și prosperă.”
„Asta e bine, asta merge, aici e bine,
separația puterilor e tare,
asta merge mai mereu, aici e bine,
aici e bine, aici e nasol,
Agenția de Mediu e nașpa, Medicare e nașpa...
Faceți-vă dracu' treaba!” Îi plesnim pe oameni.
Da? La fiecare nouă luni, avem aici un blocaj în Congres.
Toți amenință cu blocarea guvernului.
Ce e asta?
Nu există așa ceva cu asiaticii la butoane.
Noi nu ne oprim niciodată.
Nu ne oprim nici pentru Crăciun, înțelegeți?
Lucrăm și de sărbători.
În America, dacă ți-e foame la ora 3:00, unde te duci?
În cartierul chinezesc.
Acolo e deschis, totul e delicios și ieftin.
N-ați vrea să trăiți în așa o țară?
Nu ne oprim pentru nimic.
Ziua Recunoștinței nu înseamnă nimic pentru noi.
Vă dați seama ce lipsit de sens
e conceptul de Ziua Recunoștinței pentru noi?
Dă-l dracu' de curcan. E fad.
Mai bine reparăm sistemul de sănătate, ce ziceți?
Vreți conducători de-ăștia?
Votați asiaticii dacă aveți ocazia.
Noi muncim în timp ce voi mâncați.
Noi, asiaticii, am fi votați. Am fi votați.
Toți ne plac. Trebuie doar să-i adunăm la un loc.
Toți ne apreciază.
Evreii vor vota pentru noi
pentru că, așa cum am zis, doar noi gătim de Crăciun.
Le plac aromele.
Italienii și grecii ne vor vota
pentru că împărtășim cultura activităților culinare familiale
și că ne batem copiii.
Știm ce înseamnă...
să creștem oameni de seamă.
Negrii ne vor vota
pentru că nu suntem albi, nu?
Nu zic că așa fac, da? Spun doar că la egalitate...
vor vota cu ceilalți, doar în situația aia.
Asta vreau să spun, da?
Nu o luați de bună, tot trebuie să-i convingem,
dar în prelungiri vom fi avantajați, da?
Și...
Latinii și amerindienii ne vor vota.
Da, pentru că...
Nu știu, că folosim orezul în bucătărie.
N-am toate răspunsurile.
Dar avem ceva în comun.
Și ne batem copiii. Serios...
Bătutul copiilor e ceea ce unește...
majoritatea raselor în pumnul care lovește copiii.
Cât de însuflețitor ar fi
să avem un președinte asiatic?
Ce mesaj însuflețitor ar trimite
tuturor copiilor asiatici din America.
Dacă un asiatic ar fi președinte, ai putea vorbi cu copiii asiatici
de oriunde din America, spunându-le:
„Ascultă, amice.
Nu trebuie să fii...
doar un neurochirurg.
Acum... cerul e limita!
Am învins stereotipul asiatic!
Dacă taci și muncești și mai mult... Nenorocitule.”
Trebuie să susținem mesajul ăsta.
E un stereotip ciudat
cu care să fie asociată rasa ta.
Nu? Stereotipul părinților asiatici ce vor să-și facă copiii medici.
Nu? E ciudat ca rasa ta să fie asociată cu asta.
Ce e asta? E de bine, e de rău?
Credeam că e de bine. Dar se pare că e motiv de mișto.
Nu?
Asiaticii care vor să-și facă copiii medici.
E ciudat, pentru că e adevărat.
Știu asta, părinții mei au făcut la fel.
Voiau să ajung medic. E o obsesie.
Să fiu neapărat medic.
Iar motivele sunt perfide,
pentru că părinții asiatici nu vor să-și facă copiii medici
ca să ajute oamenii, nici gând.
Nici nu cred că le trece prin cap asta...
înainte să-i trimită la Medicină.
Ajutatul oamenilor este un efect secundar negativ
când devii profesionist în sănătate.
Când realizează asta, nu le vine să creadă.
„Ce dracu'? Trebuie să ajuți oamenii?
Asta e, dă-l la o parte!
Nu-l lăsa să te încurce în misiunea ta.
E vorba numai de bani și prestigiu, nu?”
Banii și prestigiul.
Pentru că dacă ești imigrant,
cel mai rapid mod de a-ți îmbunătăți condiția
e să-ți faci copilul medic.
Câștigi imediat credibilitate, respect și bani.
Îți schimbi imediat imaginea.
Am pornit de jos, uite unde am ajuns. Suntem medici.
E ciudat și pentru că asiaticii sunt ultimii oameni care s-ar lăsa convinși
să meargă la medic.
Ăștia n-ar merge la doctor nici să-i pici cu ceară.
Toată viața sunt obsedați de asta.
Nimic n-ar face-o pe mama să meargă la medic.
Nici de-ar avea o săgeată înfiptă în ea.
Ar încerca să și-o scoată ca Rambo, da?
Îi zici: „Mamă, hai la medic.”
Iar mama zice: „Nu.
Ăștia vor doar să te jecmănească.”
Întrebi: „Atunci de ce vrei să devină copiii tăi medici?”
„Ca să-i jecmănească pe ceilalți, normal!”
„Faptul că nu înțelegi asta
e motivul pentru care nu ai devenit medic.”
Chinezii sunt morți după bani.
Murim după ei.
Chinezii sunt înnebuniți după bani.
Credeți că rapperilor le plac banii?
Nouă ne plac banii...
mai mult ca oricui.
Chinezilor le place totul la bani. Să-i facă, să-i cheltuiască,
să-i dea, să-i primească și să-i arunce în aer.
Chinezilor le plac banii atât de mult,
încât au un zeu al banilor.
În taoism există un zeu al banilor.
Zeul Caishen, ne rugăm lui...
pentru mai mulți bani!
Zilnic: „Zeu al banilor...
mai dă-ne bani.”
Și ne dă mai mulți bani.
Un zeu capricios. Nu-i pasă de inflație, nu?
Nu înțelege principiile de bază ale economiei, doar...
Îți aruncă lingouri de aur dacă...
îi ceri când trebuie. „Ia niște bani.
Arde niște tămâie. Ia niște bani, frate.”
Chiar și de Anul Nou chinezesc,
cea mai importantă sărbătoare a chinezilor,
când mergem în vizită unii la alții,
ne salutăm
zicând „gong xi fa cai”,
sau „gong hei fat choy”, în cantoneză.
Sigur ați auzit asta, chiar din întâmplare, „gong xi fa cai”.
Gong xi fa cai înseamnă „Sper să te îmbogățești”
Nu înseamnă „Un an nou fericit”.
Înțelegeți? De Anul Nou, chinezii nu spun
„An nou fericit”,
ci „Sper să te îmbogățești”.
Sper să te îmbogățești mai mult decât ceilalți.
Sper să devii putred de bogat.
Sper să te îmbogățești și sper... Că și tu speri la fel.
Să sperăm împreună... că ne îmbogățim amândoi.
Nu există context în poveștile asiatice.
Sunt în America și vorbesc despre zeul banilor,
iar toți mă privesc de parcă sunt scientolog.
E pe bune. Arde niște tămâie.
Fă niște bani.
M-am mutat în America în septembrie 2015
și credeam că am ajuns la țanc ca să mai văd ultima parte
a Americii lui Obama.
Credeam că am să prind ultimele zile de președinție ale lui Obama,
noua epocă de aur a Americii,
dar am nimerit la timp ca să văd America lui Donald Trump.
Ca și cum iei bilete la Beyoncé,
dar îl vezi pe Donald Trump în loc.
Te aștepți la mișcarea cu mâna din „All the single ladies”,
dar în loc, descoperi că mâna le ia pe femei de păsărică.
Singure sau măritate, nu contează, le apucă...
Da, m-am mutat direct la New York.
Alt vis devenit realitate,
să fiu comedian în New York.
New York e ca Mecca.
Știi că poți face zece spectacole pe seară aici.
Idolii mei provin din New York.
Aici e energie creativă.
Am avut noroc să locuiesc în mai multe orașe,
în Johor Bahru, Malaysia,
în Singapore,
în Melbourne, Australia.
New York e singurul oraș în care am locuit
unde oamenii se bat cu metrourile...
și câștigă.
În orice alt loc din lume, dacă ușile trenului încep să se închidă...
înseamnă că trenul a plecat.
Iar tu stai liniștit și-l aștepți răbdător pe următorul.
Nu și în New York.
În New York, dacă poți băga o hârtie printre uși,
un milimetru e tot ce-ți trebuie.
Ai o șansă.
Oamenii iau asta de bună,
se apropie de ușile care se închid
și le dau un upercut...
în garniturile de cauciuc, ca și cum acolo e butonul de deschidere.
Fiecare navetist le lovește acolo, „Nu las trenul să plece
până nu mă urc.
Unde e biletul? Chiar aici.”
În prima mea săptămână acolo,
eram într-un metrou aglomerat
și era aglomerat până la uși, da?
Sunt într-un metrou aglomerat până la uși,
iar ușile încep să se închidă.
Când ușile se închideau,
se apropie un tip de metrou
și bagă degetele între ele.
Fix între uși, fără să se teamă pentru degetele lui.
Nevoia lui de a fi în acel metrou
depășea nevoia de a putea apuca lucruri.
A făcut în minte o analiză cost/cheltuieli.
Și a decis: „Știi ceva? Asta e inutilă.”
Nu? Cine are nevoie să apuce ceva?
Cine are nevoie de articulația asta?
„Dacă mă sui, va fi perfect.”
Crapă puțin ușile, după care începe lupta.
Și se luptă opt secunde cu trenul.
Până ajunge în impas.
Acum e decizia arbitrului.
El nu se poate mișca, nici trenul nu se poate mișca.
După opt secunde obosește
și-și pierde suflul.
Își folosește capul ca să blocheze ușile.
Ca un opritor de ușă.
Își mută priza,
și-și dă cu magneziu pentru runda a doua.
Iar eu stăteam față în față cu părul lui unsuros...
Mă gândeam: „Renunță, frate, da?”
Sunt nou în oraș. Nu știu dacă să te ajut...
sau dacă ne vor aresta pe amândoi.
Nu știu care e eticheta în cazul ăsta.”
Dar vine alt metrou în trei minute.
Era linia ACE din Manhattan, da?
Dacă lași trenul să plece, ajungem toți mai repede la destinație.
Dar el nu renunța: „Ăsta e, frate!
E ultimul metrou din lume!”
Și s-a luptat cu metroul...
încă patru secunde...
și a câștigat!
Trenul s-a dat învins.
A zis: „Lupți bine la sol.
Prizele tale sunt tari.
Mai intră cineva?
Nu e ca și cum avem un orar de respectat.
Asta e problema Americii.
Prea multe drepturi civile.
Prea multă libertate.
Abuzați la greu de Legea Drepturilor.
Astea nu țin în Malaysia.
La mine, în Malaysia, dacă bagi mâna prin uși,
se închid și te târăsc un kilometru.
Nu?
Sistemul te îngenunchează.
După ce te calcă metroul,
îți urmărește și familia.
Începi să sângerezi pe șine.
Ușile se deschid și oamenii îți calcă pe cadavru.
„Așa meriți, tembelule.”
Nu și în America.
În America, un om...
poate opri o linie de metrou.
Pentru că toți sunt importanți.
Da.
Da, e tare să locuiești în America.
Da, New York e un oraș minunat,
dar dacă te uiți obiectiv, e...
barbar, nu?
Dacă-l compari cu alte orașe, cum ar fi cele din Japonia.
Ați fost în Japonia?
Da, Japonia...
Japonia e senzațională, nu? Trăiesc în viitor.
În Japonia, toată lumea e politicoasă.
O societate foarte politicoasă și onestă, nu?
O aplicație practică a tehnologiei în Japonia...
În Japonia au toalete care te spală la fund.
Știați asta? Vă aduc vești din Orient.
În Japonia au toalete care te spală la fund.
Și le au de decenii bune.
Nu e topul anului 2015 pe BuzzFeed, da?
Chestiile astea au apărut în anii '70.
Toată lumea are una.
Sunt chestii obișnuite acolo, da?
La restaurant, la hotel, acasă... Toți au una funcțională.
Și eu am fost sceptic.
Prima dată când am văzut una
n-am crezut nici mort că funcționează.
Ce m-am înșelat!
Un jet de apă fierbinte...
care nimerea mereu perfect.
Cum de nimerește mereu la fix?
Nu dă greș niciodată.
Ca Steph Curry de la linia de aruncări libere.
Mereu la fix. Cum se poate?
Ca și cum toaletele din Japonia au o cameră și un tip care țintește.
E același care-ți duce bagajele în cameră.
Și...
Vesticii nu prea știu asta,
dar chinezii și japonezii se dușmănesc
din Al Doilea Război Mondial,
pentru că atunci,
japonezii au comis atrocități în China.
Violuri, experimente pe oameni. Tot tacâmul.
Peste tot în Asia de Sud-Est.
Thailanda, Malaysia, Singapore, Filipine, Vietnam, Indonezia.
Vesticii nu prea cunosc asta
căci nu există Lista lui Schindler pentru chinezi, da?
Niciun vestic n-a făcut un film tare alb-negru,
deci nu prea se știe.
Dacă nu știați, nu vă cert.
De ce să știți așa ceva? Nu vă afectează.
S-a întâmplat la celălalt capăt al lumii, da?
De unde să știți?
Nu vă cert.
Vă informez că s-a întâmplat.
Dacă ați fi crescut în Singapore, ca mine,
nu v-ar fi lăsat să uitați.
În Singapore se zice: „Nu uita. Asta au făcut.
Nu uita. Au făcut asta.”
În fiecare an, apare alt documentar despre atrocitățile comise
în timpul ocupației japoneze a Asiei de Sud-Est.
„Nu uita. Asta au făcut!”
Dacă ai crescut în Singapore sau în Malaysia
și ți-au băgat asta în cap,
când vizitezi Japonia prima oară,
după ce ai auzit chestiile alea toată viața,
și vezi că acolo toți sunt politicoși și prietenoși,
și au Sailor Moon, nu?
Și toalete care te spală la fund.
Nu poți să nu te întrebi...
cum au ajuns tipii ăștia de la violuri și experimente pe oameni
la Pokémon...
într-o generație?
Așa că mă gândesc...
dacă-i lăsăm pe cei din ISIS câțiva ani...
poate scapă lumea de cancer. Nu poți ști.
Nu știi ce e în viitor.
Poate îi judecăm într-o perioadă dură a istoriei lor.
Ați reacționat diferit. Rezonabil.
Fac comedie, nu o prezentare TED.
Calmați-vă dracu'!
Aveți cururile atât de încleștate, că nu v-ar spăla nici toaletele japoneze.
V-am zis, am locuit în Australia.
Am început să fac comedie acolo.
Australia m-a ajutat mult.
Soția mea e australiancă
și o iubesc enorm.
O iubesc atât de mult, încât m-am căsătorit de trei ori cu ea.
Exact, m-am căsătorit cu aceeași femeie de trei ori.
De ce? Dacă ai părinți asiatici, trebuie să te însori...
în toate țările unde ai rude.
Părinții asiatici vor să se laude, da?
Toți părinții vor să se laude,
nu vreau să zic nimic de nimeni.
Doar că și părinții asiatici vor să se laude
și o fac prin nunți.
Nunțile asiatice pentru babalâci,
pentru babalâcii asiatici, sunt Instagramul originar.
Așa țin legătura cu ceilalți.
Așa primesc aprecieri și dopamină.
Așa scriu comentarii.
„De ce ești slab? Sau gras? De ce nu ești însurat?
De ce nu ai copil? Ai ceva la boașe?”
Îți spun chestii pe care nici criticii de pe Internet n-au curaj.
Deci ne-am căsătorit de trei ori.
Prima nuntă a fost în Melbourne, Australia,
pentru că soția mea e de acolo.
Apoi, ne-am căsătorit în Kuala Lumpur, Malaysia,
deși nu sunt de acolo,
dar cui dracu' îi pasă ce vrea mirele?
Hai să găsim cel mai apropiat oraș din Malaysia ușor de pronunțat
cu cele mai multe zboruri directe.
Apoi ne-am căsătorit la New York pentru cartea verde.
Bun, deci...
Trei nunți romantice
din motivele corecte.
Migrația în lanț.
Și...
Vreau să vă spun ceva.
Vă vorbesc din suflet.
Dacă nu rămâneți cu altceva de-aici,
ascultați-mă puțin.
Vă vorbesc din experiență.
Sunt puține bucurii în viață mai mari
decât organizarea a trei nunți simultan.
E distractiv și ușor.
Vă recomand călduros.
E atât de distractiv să organizați trei nunți,
că mai bine vă sinucideți imediat.
Pentru că nu veți trăi bucurie mai mare
decât să încercați să organizați trei nunți.
Singurul lucru care vă aduce mai multă bucurie
este să organizați nunțile
cât mai departe una de cealaltă.
Veți vedea că raportul dintre bucurie și distanță crește
pe măsură ce locațiile sunt mai îndepărtate.
E distractiv și ieftin.
La prima nuntă, din Melbourne,
am trimis invitațiile
și nu m-am zgârcit deloc.
Invitațiile erau aurite,
acoperite cu dantelă și cu holograme.
Era 20$ invitația.
E mai ieftin să scrii invitațiile pe bani, da?
„Scriem invitațiile pe bani și la petrecere servim cash.
Facem economie.”
Trimit invitațiile
și nevastă-mea zice:
„Trebuie să scrii adresa de e-mail pe spate,
ca să ne trimită prietenii regimurile culinare.”
Albii și regimurile lor.
Drăcia dracu'!
Nu aveți niciun regim.
La nunțile chineze din Malaysia nu există regimuri alimentare.
Acolo, lumea vine la nuntă, mâncăm,
unii mor și apoi plecăm acasă.
Așa ne întărim rasa.
Nu personalizăm mâncarea pentru genele slabe.
De mii de ani, la nunțile chineze oamenii vin și mor
și nu se plânge nimeni.
Nimeni nu scrie recenzii negative
doar fiindcă au murit la o nuntă chineză.
„Ce tragedie!”
Acceptăm cu toții această posibilitate.
Pentru că viața e riscantă.
Mă așteptam la cerințele de regim obișnuite.
Alergie la gluten, regim vegan, alergie la crustacee și la alune.
Chestii rezonabile.
Frate, ce porcării am primit!
Liste întregi
de eșecuri genetice.
Una după alta,
care mai de care mai jalnică.
„Scuze, Ronny!
Scuze! Nu pot să mănânc smochine.”
„Scuze, Ronny, nu pot să mănânc ardei roșu.
Cel verde e OK, dar ăla roșu îmi face gura roșie.”
„Scuze, Ronny, nu pot să mănânc usturoi prăjit.
Asta are usturoi prăjit?
Trebuie să-l strâng pe tot de prin bok choy.”
„Scuze, Ronny, nu pot să mănânc salată.
San choi bau e învelit în salată și nu pot să-l mănânc.”
De la aceeași persoană.
Fraților, regimurile alimentare sunt o treabă serioasă.
Da? E o afecțiune medicală.
Adică poți muri de la un aliment.
Nu-ți dă dreptul să-mi bagi mofturile tale pe gât.
Nenorociții ăștia încearcă să influențeze meniul!
În fine, m-am simțit grozav la nunta mea.
Îmi iubesc mult soția.
Nevastă-mea zice că am probleme cu tonul vocii
și tot ce spun sună sarcastic sau furios.
Aparent.
Dar ascultați cuvintele, nu tonul.
„Nunta a fost grozavă.
Așa face-o din nou. A fost grozav.”
„Trei n-au fost de ajuns.”
„Prietenii tăi sunt grozavi.”
Îmi iubesc soția,
dar căsnicia m-a schimbat în rău.
Înainte de căsătorie, îmi păsa fiindcă voiam să mi-o trag.
Acum nu-mi mai pasă.
Îmi pasă doar de opinia nevesti-mii despre mine și să-i fie ei bine.
Atât.
Mă doare-n cur de toți
boii de pe Internet...
Prietenii ei o vizitează și zic: „Salut, Ronny!”
Drace! Mai bine mă car.
Când prietenii ei vorbesc cu mine,
nu am nici măcar abilitățile
de socializare minime impuse de societate.
Zic: „Salut, Ronny, ce faci?” Eu zic: „Drace!” și plec.
Când prietenii soției mele află că sunt comediant,
urmează cea mai nasoală conversație
din istoria umanității.
Și se întâmplă la nesfârșit.
E mereu la fel. „Salut, Ronny!
Vasăzică faci stand-up?
Când e următorul spectacol?”
„Am câte cinci, șase show-uri pe seară, în fiecare seară în New York.
Deci următorul va fi diseară sau mâine,
în funcție de momentul în care vorbim.”
„Ce tare! Când e următorul show mare?”
„Nu fac diferența între ele.
Îmi dau silința la toate show-urile, deci următorul
show mare va fi azi sau mâine,
după cum ți-am spus la întâlnirea noastră anterioară dureroasă.”
„Ce tare!
Mă anunți când ai următorul show?”
„Așa cum ți-am spus...
am minim șase pe seară,
în fiecare seară, în New York.
N-am cum să te anunț...
când va fi următorul.
N-ar fi fezabil pentru niciunul să te anunț,
așa că răspunsul e «nu». Nu pot...
să te anunț.”
„Bine, ai show sâmbăta viitoare?
Sâmbăta viitoare sunt în oraș,
poate trec să te văd...”
„Ascultă, omule!
Nu te anunț cu surle și trâmbițe când mă duc la muncă!
Da? Vii sau nu!
Scrie pe Twitter, pe site-ul meu, găsește singur.
Așa fac toți.”
Deci...
Deci trebuie să evit această cronologie.
E cel mai rău lucru posibil.
Deja prevăd tema conversațiilor.
Prevăd infracțiunile de conversație dinainte să se întâmple.
Stau în bazinul cu lapte, văd cum se rostogolește bila de lemn
și, ca Tom Cruise, intervin și opresc tot
înainte să devină o realitate imbecilă.
Tai răul de la rădăcină, când prietenii ei vin
și mă întreabă: „Ronny, faci stand-up?
Când e următorul spectacol?”
Eu zic...
„Nu-i nimic.”
Apoi soția mea spune: „«Nu-i nimic»
nu e un răspuns la întrebare
când prietenii mei te întreabă de următorul show.”
„Bine. Mă lași puțin?
Ce vrei să spun? Ce dracu' vrei să spun?
De câte ori avem discuția asta,
nu ajungem nicăieri, ce vrei să spun?
„Că nu faci comedie.
E mai ușor dacă spui asta.”
„Bine. Când mă mai întreabă,
le voi spune că nu fac comedie. Nu fac nimic, sunt un soț inutil.
Stau toată ziua și fac recenzii.”
Ne luptăm cu probleme de ton vocal...
de vreo cinci, șase ani.
E un proces în desfășurare.
E o luptă acerbă între soția mea și tonul meu.
Evident, eu sunt o terță parte neutră.
Spun că ambele părți au dreptate, da?
Deci nu știu.
M-am căsătorit la 9:00, duminica, în Melbourne, Australia.
A fost...
Ceremonia ceaiului în Melbourne, Australia.
E partea chinezească cea mai tradițională a nunții, are loc dimineața.
Vin familiile, toți beau ceai și se fac diverse chestii.
Nu se mai sfârșește, se întâmplă chestii, dar ăsta e începutul, da?
După aia, luăm cina și alte prostii.
Dar începe la 9:00 cu ceremonia ceaiului.
Am rezervat un zbor să plec din New York
la ora 22:00, într-o vineri.
Diferența de fus orar și durata zborului
făceau să ajung la Melbourne la 9:00, la fix pentru nuntă.
A fost cam riscant.
N-am vrut să fie așa,
dar a trebuit să lucrez ca să plătesc trei nunți, da?
Nu poți să absentezi aiurea.
A trebuit să lucrez din greu,
să urc în avion și să vin la nuntă, da?
Rahaturile astea nu-s gratis.
Soția mea urăște când spun asta și de asta o spun mereu.
Am lucrat din greu, am făcut bani, am urcat în avion
și am ajuns la nuntă.
La ora 15:00 în vinerea zborului,
soția mea mă sună în birourile The Daily Show...
Mă sună și-mi zice...
„De ce n-ai plecat spre aeroport?”
Soția mea era în Australia
și m-a sunat la 15:00
în birourile The Daily Show din Manhattan
ca să zică: „De ce n-ai plecat spre aeroport?”
I-am zis: „De ce aș pleca spre aeroport
la ora 15:00
pentru zborul de 22:00?”
A început imediat să plângă.
„Pentru că zborul nu e la 22:00,
e la 18:00, idiotule.”
Se pare că greșisem puțin.
Credeam că zborul decolează la 22:00 de pe aeroportul JFK.
De fapt, zborul decola la 18:00 de pe aeroportul JFK.
La ora 15:00,
eu încă eram în birourile The Daily Show
și, ca să ajung la timp, trebuia să mă duc acasă,
să fac bagajul...
să traversez vineri Manhattanul la ora de vârf
ca să ajung în trei ore la aeroportul JFK pentru un zbor internațional,
ca să particip la nunta mea.
Sarcină herculeană, dar ce ziceți? Am încredere în mine.
Deci...
soția mea plângea. Zicea: „De ce ai făcut asta?”
Am închis telefonul. L-am dat de perete.
Nu era momentul pentru negativism!
Da?
Așa e.
Eram în modul de rezolvare a problemelor.
Avem timp mai încolo
să găsim părțile vinovate...
pentru dezastrul ăsta.
Acum să ne concentrăm pe energia pozitivă și pe soluții.
Mulțumesc.
Închid telefonul, dau cu el de pereți și fug acasă.
Alerg 15 minute.
Ajung acasă în 15 minute și-mi fac bagajul în cinci minute.
Știu că mi-a luat cinci minute, căci am ajuns
și-am zis: „Alexa, cinci minute”. Apoi...
Alexa zice: „Îți cumpăr un ceas de mână și unul de perete?”
Zic: „Cumpără ce dracu' vrei.
N-am timp de asta.”
„Bine, îți cumpăr acum.”
Apoi, a venit un tip la mine
și zic: „Cară-te imediat!”
Mi-am împachetat un smoching, un tricou și șosete,
fiindcă urma să fie și-o petrecere,
am tras fermoarul și am fugit jos.
Am ieșit pe străzile din New York cu bagajul.
Decizie crucială:
iei taxiul sau metroul?
Hărți Google zice că prin aglomerație ajung într-o oră jumătate.
Și cu metroul ajung în 59 de minute.
Zic: „La dracu', iau metroul.
N-am chef să iau taxiul,
să fiu blocat și pierd avionul.
Iau metroul. Măcar nu stau pe loc.
Dacă pierd autobuzul, îmi găsesc nevastă nouă, nu?
Deci...
Îmi iau bagajul
și alerg la metrou cu bagajul după mine.
Cobor scările de la metrou.
Ajung pe peron și era un metrou în stație.
Ușile se închid în fața mea.
Zic: „Știu ce trebuie să fac!”
Încerc să vâr capul pe ușă și nu pot...
N-ajung la timp. Nu-l prind.
Nici cu mâna nu-l ating. E prea departe.
Încerc să negociez cu zeii metroului.
Zic: „Luați-mi mâna ca tribut, zei ai metroului.
Merită. Luați-o.” Dar n-ajung la ușă.
Ușile se închid
și era un negru ce stătea în ușă.
Mă vede făcând așa.
Ne privim în ochi.
Și își pune piciorul în ușă.
Ușa se lovește încontinuu de el,
dar lui nu-i pasă, căci e negru.
Se uită la mine și zice:
„Urcă dracu' în...”
Zic: „Rahat, o ține pentru mine.”
Iau bagajul, sar în metrou...
Zic: „Mulțumesc, Doamne. Mulțumesc mult.
Doamne, nu-ți dai seama ce-ai făcut. Mi-ai salvat...
Mi-ai salvat nunta, căsnicia...
Mi-ai salvat viața.”
Tipul negru a fost foarte tare.
Zice: „E OK, nu-ți face griji.”
Zic: „Stai, nu înțelegi.”
Încercam să-l fac să înțeleagă ce s-a întâmplat.
Zic: „Uită-te la mesajul ăsta.”
A început să se foiască...
„La dracu'!” Și s-a dus în alt vagon.
Și-mi dau seama că eram ciudatul din metrou.
Transpiram, căram bagajul,
n-aveam pantaloni pe mine. Zic: „Mersi!
Mulțumesc mult!
Vă mulțumesc tuturor. Are cineva mărunt?
Îmi dați niște mărunt? Oricât aveți.”
În loc să încerc să-i mulțumesc,
căci ar fi fost prea ciudat,
i-am făcut o poză când nu se uita.
Când voi avea destui urmăritori pe Instagram,
voi posta poza asta: „Îl știe cineva pe tip?
Fiindcă mi-a salvat nunta!”
Când sunt trist, mă uit la poza lui.
Am ajuns la fix la aeroport.
Totul a mers șnur 59 de minute, plus drumul cu Air Train spre aeroport.
Am avut noroc că era zbor internațional,
dar prima escală era internă.
Din New York la LA, apoi la Melbourne.
La zborurile interne,
dacă ajungi cu o oră înainte, e bine.
Am ajuns la 16:55, iar la 18:00 era zborul.
Dacă ajungi înainte de 17:00, e bine.
Am ajuns la 16:55, mi-am luat bagajul
și l-am înregistrat. Zic: „Îl prind?”
Cică: „Da, îl prinzi.” Zic: „Mulțumesc, Doamne!”
Nu pot să cred.
La 17:15 eram la lounge și beam șampanie.
Îmi zic: „Sunt genial.”
Mă sună nevastă-mea, plângând și zice: „Cum de-ai făcut așa ceva?”
Zic: „Iubito, stai calmă, am ajuns.
Aștept să mă îmbarc. Totul va fi bine.”
„Dar nu schimbă faptul că n-ai fost atent la oră
și că ai riscat totul...”
Am închis telefonul și l-am dat de pereți.
„Acum nu e timp de compătimire.
Relația noastră a trecut prin schimbări majore.
Avem timp mai târziu
să dăm vina pe cei responsabili pentru dezastrul ăsta,
hai să ne concentrăm la prezent
și să celebrăm succesul. Mulțumesc.”
Închid telefonul și-l dau de pereți.
La ora 17:15 beau șampanie...
Și la 17:30 aflu
că avionul are întârziere patru ore.
Când am ajuns la LA,
am pierdut legătura de Melbourne
și ceremonia ceaiului.
Am ratat cea mai tradițională parte chinezească a nunții.
Familiile s-au supărat teribil.
Socrii mei, părinții și soția erau cu toții supărați.
Căsnicia noastră începuse cu stângul.
Încă încerc să mă revanșez față de toți,
de socrii și de ai mei.
Dar nu asta e ideea. Ideea e...
că tipul negru de la metrou
a pus piciorul în ușă
și a ținut-o
ca un adevărat american care-și exercită dreptul
de-a da peste cap tot metroul pentru un singur om,
dar a făcut-o pentru altcineva.
De asta e frumoasă țara asta.
Folosim libertatea pentru a-i ajuta pe alții
care nu au atâta libertate.
Care nu au ce avem noi aici.
Ați fost grozavi. Mulțumesc că m-ați ascultat.
Pe curând. Mulțumesc.
Mulțumesc.
ÎN AMINTIREA TATĂLUI MEU