Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Последните нормални хора на земята
Този мъж
Мъртъвци
Здравейте.
Казвам се Бони.
Тази песен...
Някога често й я пеех,
когато не можеше да заспи,
за да се успокои.
Тя е за теб, Зея.
Знаеш ли как те наричат в Отдела?
Чудовището на Ним.
Какво пееш, хлапе?
Бони често ми я пееше,
когато не можех да заспя.
Трябваше да го видиш.
Бони беше едно,
но това, което направихме с Боно...
Беше отвратително, почти прекалено.
- Ще те убия. - И как ще стане това?
Мислиш, че знам къде е Принц.
- Глупаво дете. - Момент.
Не знаеш ли къде е Принц?
Повечето от нас не са го виждали.
По дяволите.
Да, по дяволите.
10 години по-рано
Да.
Браво. Всички са мъртви.
Да, ние ги убихме.
Случва се.
Ашваганда.
Какво?
Природно лечебно средство.
Действало успокояващо с билки.
Само казвам, че не изглеждаш уравновесен.
Някой ден ще бъдат по-бързи. Слушаш ли ме?
Не може да продължава така.
Не си длъжна да ме следваш. Не съм го искал.
- Боно. - Не.
Не ме замесвай. Ашваганда.
- Тя е в опасност, докато Принц е жив. - А ние?
Аз?
Ще се откажеш ли след всичко...
Ашваганда.
Аз не мога да я загубя.
Не мога.
Познаваш Отдела. Не можем да я защитим,
не и от него.
Зея.
По дяволите.
- Трябваше да чакаш в колата. - Намерих кактус.
- Какво? - Много е грозен.
- Ти си грозен. - Не влизай тук невъоръжена.
- Прекаляваш. - Да, но...
- Какво? - Феликс беше съвсем сам.
Феликс ли?
Феликс.
Да.
Сериозно ли?
- Достатъчно. - Боно.
Феликс!
Тихо. Утре имаш тренировка.
Ние ще разчистим.
Обичам ви.
- Да, да. - И ние теб.
Тя ще ни коства главите.
Отделът няма да спре, Ним. Познаваш го.
- Затова я подготвяме. - Ако Принц я намери?
Какво ще стане, ако й каже истината?
Ние отпадаме, за да живее тя.
- Не можем да й дадем повече. - Ние не сме важни.
Зея може да сложи край на всичко -
- на Принц, на Отдела, на всичко. - Тя е на 12 години.
Знаеш с какво си имаме работа.
Принц е чудовище.
А Зея показва, че властта му има граници.
Кактус.
Тя не забелязва труповете,
но кактуса...
Чудовището. Ти го отглеждаш.
Време е да се страхуваш.
Не искаш да умреш.
Слушай, не знам къде е той.
- Какво искаш от мен? - Тишина.
Зея, Зея.
Искам тишина.
Зея, аз не знам!
- Добре, има едни хора. - Кои?
Бон.
Боно и Бони са мъртви. Принц ги уби.
Не е вярно! Не ги е убил. Те са живи.
- Защо лъжете? - Не те лъжа!
Нямам причина да те лъжа. Те ще те заведат при него.
Изключи.
Изключи!
Беше на косъм.
Луда ли си?
Да.
Къде са?
Добре.
Това е сбъркано.
Бони беше едно,
но какво причинихме на Боно...
По дяволите.
Здравей.
Зия?
- Окървавена си. - Това въпрос ли е?
Не. Това е факт.
Ти си негодник.
Това е факт.
- Колко време отсъства? - Две години.
Остарял си.
- Мислиш ли? - Да.
Преди не беше такъв -
немощен и стар.
- Радвам се, че си тук. - Престани.
- Зея. - Това не е моето име, Ним.
Поне за миг се престори на нормален.
- Има кафе. - Какво?
Аз ти предлагам кафе.
Така правим, ако ни дойдат гости
и не сме малоумни.
Нали?
- Сериозно ли? - Ще ме гръмнеш ли,
или да ти приготвя кафе?
- Намериха ли те? - Постоянно ме намират.
След като изсъхне...
И преди това - кръвта.
Отивам да се изкъпя.
Гадно ли е да ме гледаш така?
Има чисти кърпи в шкафа.
Знам къде са, задник.
И ти ми липсваше.
Къде са другите?
Бони и Боно.
Къде са?
Бони...
Боно и Бони са мъртви.
Принц ги уби.
Ним.
Да, чух те.
Беше ли трудно
да донесеш кафе?
Не обичам да излизам.
Да, защото си асоциален.
Не стана по-лесно без теб.
Тогава е добре, че се върнах.
Дали?
Мислех, че си тръгна, за да водиш нормален живот.
Да, вярно е.
А белезите?
Струва ми се, че още търсиш Принц.
Учудваш ли се?
Негодникът уби родителите ми.
И Бон -
Боно, Бони.
Всички са мъртви. Нали?
Именно.
Не съм забравила.
- Запазил си китарата й. - Подхожда на обзавеждането.
- Харесвам... - Топли цветове.
- Не обичаш студа, проклет... - Не ругай.
- Майната ти. - Защо дойде?
Защо си запазил китарата й? Бони е мъртва.
Не разбирам какво искаш от мен.
Искам да го видя в студените ти очи.
Бон.
Къде са?
Зея?
Здравей, Бони.
Красива си.
Закъсня.
Всички са мъртви.
- Ние ги убихме. - Да.
Ние двамата.
- Къде бяхте? - В Отдела, естествено.
- Какво е направил с вас? - Липсвах ли ти?
Естествено.
- Не ни потърси. - Мислех, че сте мъртви.
Не.
Живи сме, глупаче.
Имаме си пулс и всичко.
- Защо Принц не ви е... - Защо не ни уби ли?
Той не искаше това,
а само ни наказа,
но не е съвсем вярно.
На мен не ми стори нищо,
но можех да гледам.
Да, това беше.
Гледах.
Гадост.
- Съжалявам, Боно. - Недей.
Да. Струваше си.
Ето творението на Ним - великата...
... Зея.
- Не биваше да идваш. - Ти ни изостави.
Мислите ли, че не исках да ви търся?
Исках, естествено. Бях на 12 г., Бони.
Когато ви откриха, бях още дете.
Тогава да, но сега стоиш тук и аз виждам само негово подобие.
Ти си чудовище.
- Трябваше да ви търся. - Луда ли си?
- Зея е по-велика от нас. - Бони, моля те.
Той не прояви слабост.
Ним не успя да го пречупи.
После дойде ти и изведнъж нещо оживя.
Можем да съсипем нещо, на което той държи.
- Не те мразя, Зея. - Аз също.
- Всички сме жертви на Ним. - Какво говориш?
Знаеш чии жертви сме.
Почакай.
На Принц ли?
Да, и не само.
Затова ли го търсиш?
Мислиш, че Принц е убил родителите ти.
- Можеш ли да повярваш, Боно? - Извинявай, малко се обърках.
Той не ти е казал, нали?
- Идва ми в повече. - Какво не ми е казал?
Принц не уби родителите ти.
Кой друг може да е бил?
Искаш ли да знаеш?
- Трябва ли... - Бони!
Прекаляваш. Само ти го казвам.
- Отново се увличаш. - Остави ме.
- Боно? - Не, помага.
Да, отчасти съм с вас.
Излъгали сте ме.
- Защитавах те. - Кой ги уби?
Не разбрах какво вижда у теб.
У мен не го видя.
А ти не си нищо особено.
Не си красива.
Мога да те имам, ако искам.
Беше Ним.
Ако Принц я намери? Ако й каже истината?
Как съм могла да бъда толкова глупава?
По дяволите!
Мълчи, Ним.
Виждам те.
Добре.
Знаеше ли?
Погледни ме. Знаеше ли, че те са живи?
Да. Бяха много далече.
Аз закъснях.
Вярно ли е?
Добре. Благодаря. Друго не ми трябва.
- Може ли... - Затваряй си устата!
Това може.
Няма да ме убиеш.
Отдавна си мъртъв.
Дано ти е неудобно.
Зея?
Зея.
- Може ли... - Изчезвай!
- Ще ме пуснеш ли? - Сериозно, Ним. Остани там.
- Не знаех за теб. - Не те слушам.
Напротив.
- Късно разбрах в какво ме превърна. - Не. Забрави.
Не обвинявай Принц. Бил си ти.
- Само ти. - И тогава го знаех.
- Затова те спасих. - Да ти благодаря ли?
- Без мен щеше да си мъртва. - Пак си боклук.
Поне съм прозрачен.
Прозрачен ли?
- Сериозно ли? - Пипала ли си компютъра?
- Дразни ли те? - Знаеш, че Отделът е могъщ.
Родителите ти щяха да бъдат убити, ако не от мен, то от друг агент.
Той нямаше да те остави жива.
- Това не е истина. - Какво?
Негодник! Не си герой и спасител.
Заради теб всичко е съсипано.
Аз, ти, Бон всичко... Вината е само твоя.
След онзи ден правех всичко само за теб.
- Разбираш ли? Опитах се. - Така не ставаш добър.
Аз не бях важен.
За мен беше твърде късно,
но не и за теб.
Родителите ми?
Не си спомням гласа на майка си.
Не знам какво е баща ми да ме прегърне
и няма да науча.
Вече е късно за това, Ним.
Разбра ли?
Да те оставя ли на мира?
Винаги искаш това, когато си ядосана.
Не съм ядосана.
Аз приключих
с теб, с Отдела, с Принц и Бон.
Всички сте ужасно грозни.
Отвращавате ме.
Мислех, че означаваме нещо.
Нямаше нищо, освен Отдела.
Бях на 16 г., когато Принц ме изпрати при родителите ти.
Не те спомена.
Не знаех, че има дете.
Ти не беше важна.
Беше косвена жертва.
Видяхте твърде късно. Родителите ти...
Не можех да го променя.
Нищо не означаваш.
Бони и Боно бяха истински.
Каквото и да им е причинил Принц, остана само омраза.
Отне им всичко друго.
Бони наистина те обичаше.
Знаеш ли?
Аз имах теб.
Стига глупости.
Познавам те. Ним е над всичко.
Искаше да си докажеш, че не си нищожество,
но си такъв.
Без хора като теб светът щеше да бъде по-добър.
Защо не ме убиеш? Заслужавам го.
Поне го осъзнаваш.
Не ми отговаряш.
По-добър свят...
Ако светът беше толкова прост, хората нямаше да бъдат сложни.
- Какъв поет. - Правя каквото мога.
Аз също. Няма да те убия.
Живей с това.
Всъщност се радвам, че ти й каза истината.
- Чудесно. - Да. Нали?
Олекна ли ти?
Ще се върнеш ли?
Дай й малко време.
Приключихте ли?
Тя ще умре тук, Боно.
- Ще ми позволиш. - Не.
- Какво? - Проклятие.
Трябва да ме пуснете.
- Сигурно. - Стига. Омръзна ми.
Знам, че е трябвало да го даде на теб, а не на мен.
Вината не е моя.
На ме замесвай. Само бях по средата.
Кажи ми къде е Ним.
- Добре. - Това е неочаквано.
- Смъртта му не променя нищо. - Той не ме интересува.
- Искам Принц. - Той не е убил родителите ти.
Да, беше Ним. Още помня.
Това е по-важно от Ним. Той може да пукне.
Не знаеш къде е Ним.
Ще го намеря.
Ще ви изпратя мястото, но вие намерете Принц.
- Можете ли? - Да.
- Аз мога всичко. - Нямам ти доверие.
Няма да гледаш как умира.
Тогава ме убий.
Зея.
Ще ти дам добронамерен съвет.
Помисли, преди да кажеш нещо.
- Бони. - Мълчах достатъчно, Боно.
Крайно време е да кажа нещо.
Не забелязваш, нали?
- Така и не се извини, дори сега. - Това ли искаш?
Извинение ли?
Няма да водя този разговор.
- Защо? - Няма да стана по-добър човек.
- Затова си тръгваш. - Няма да се карам с теб.
- Ризата ми ти е голяма. - Не, отива ми.
Да поговорим.
- Не искам. - Зея, моля те.
Сега ще пийна.
- Какво? - Ще пия.
Какво ще пиеш?
Каквото пият хората, за да понесат някого.
Тук няма алкохол.
Зея?
- Алкохол. - Това не е алкохол.
- А какво? - Етанол.
Защо е зелен?
Дестилирах хлорофил от спанак.
На светло става червен.
Прочетох го.
Вярно е, но не е за пиене.
И етанолът е алкохол.
- Няма да реагирам на това. - Направи го.
- Етанолът е отровен. - Аз имам имунитет.
Защо имаш имунитет срещу етанол?
И...
Какво?
- Какво? - Тук беше тихо.
Защо имам имунитет срещу етанол?
Знаеш ли защо имам имунитет?
Нали не искаше да се караме.
Или така се развиваш.
- Начукай си го. - Не ругай.
Добре.
Дали имам имунитет към етанол, защото 10 години един нещастник
ме трови с всичко възможно.
- Дали е затова? - С малки количества.
- Какво? - Бяха безвредни количества.
"Зея,
не разбирам защо се гневиш.
Винаги съм те тровил само леко."
Как ти звучи?
Изгради поносимост към невротоксини.
Боже мой.
Боже господи.
- Внимавай. - Да го духаш.
По принцип това би ме ядосало,
но за щастие,
имаш имунитет срещу етанол.
Простак.
- Почакай. - Какво?
Зея.
- Върни го. - Или какво?
Или ще се ядосам.
Не го искаш.
- Благодаря. - Това ли те ядосва?
- Някакъв кактус. - За мен е важен.
Не помниш ли?
Феликс? Жив ли е?
Грижих се за него.
Здравей, Феликс.
Говорех повече с кактуса, отколкото с теб.
Невинаги знаех какво да кажа.
Кактусът също.
Но винаги обичах да те слушам.
Беше
някак ценно.
Най-малко теб съм искал да нараня.
Само че бях закъснял.
Не разбираш.
- Не съм щастлива. - Промени нещо.
Мислиш ли, че не се опитах?
Заминах далече от теб.
Исках нормален живот,
но не съм като другите.
Колкото и да се противя, ти победи.
Аз съм това, в което ме превърна.
- Различна си. - Това не е хубаво.
Личи ни.
Знаеш ли какъв е проблемът ти?
Не разбра какво ти казва животът.
Какво?
Не бъди гадняр.
Не ме гледай така, Феликс.
Остави.
Вдигни го.
Забравих ли нещо?
В смисъл?
Бони.
Аз още говоря.
Нали чуваш?
Извинявай.
Боно.
Добре ли си?
Да.
Още не разбирам защо сте тук.
Забравил съм
за срещата.
Но пак се радвам. С вас винаги е хубаво.
- И ние се радваме. - Не и аз.
Не ти се сърдя, Боно.
Трудно общувам с хората.
Бързо ми става неприятно.
Сякаш не съм на място.
Те всички се затварят.
Не издават нищо.
Все пак сядат голи в сауната
един до друг.
Потят се заедно
без никакъв срам. Не го разбирам.
Сериозно, аз не бих могъл.
- Сауни. - Да.
Сауни.
Извинявай. Не знаех, че сте там.
Няма проблем.
Само говорех за сауни.
Изчезвам.
Щом вече си тук,
вземи оръжието им.
Не исках да ви прекъсвам.
Знам.
- Никой не ме прекъсва. - Искахме само...
Мислехте ли, че няма да забележа?
Бони, властта
не е само авторитет.
Властта
е и готовност за насилие.
Виждам го в очите ти.
Ти виждаш ли го в моите?
- Принц, моля те. - Къде е тя?
- Ние не знаем. - Но ще научим.
Зея
ще ни каже къде е Ним,
ако й кажем къде си ти.
Такъв ли е планът?
Да, такъв е.
И не е глупав.
Ние го обмислихме.
Ще намерим и двамата -
Зея и Ним.
Няма да ти кажем как.
Само ние знаем.
Така знаем повече от теб.
И знанието е нещо като власт.
Не можеш да ни убиеш.
Боно, моля те.
"Боно, моля те."
Ако ги намерите, ще ги убиете.
Да.
Това е идеята по принцип.
- Нали? - Ще убием Зея и Ним за теб.
И ти ли, Боно?
Да.
Зея е важна за теб.
- Бони е по-важна. - Не.
Остани със Зея.
Зея.
Не искаш да умре.
Има ли нещо смешно?
Сънувам нещо.
Повтаря се
всяка нощ.
Аз стоя под един мост.
Поглеждам нагоре.
Някой стои там.
Дребен е.
Стои на парапета.
Изглежда, се кани да скочи.
Аз извиквам.
"Не скачай! Не се самоубивай!"
Но той не помръдва.
Не слиза оттам.
Затова хуквам
с всички сили.
Тичам. Тичам, защото се боя.
Страхувам се, че ще скочи.
Дори не знам защо.
Когато пристигам горе,
него го няма.
Мисля си, че трябва да е скочил.
Затова се качвам на парапета
и поглеждам надолу.
Някой стои там.
Дребен е
и крещи нещо.
Отначало не разбирам,
но постепенно го чувам:
"Не скачай!
Не се самоубивай!"
Не се самоубивай.
Това
е смешното.
Кое?
Зея.
Тя знае
за съня с моста.
Няма нужда да живее.
Зея и аз
вече сънуваме.
Ти
си шедьовър.
Имам Тиндър.
- Какво? - Това е...
Знам какво е Тиндър.
- Защо ми го казваш? - Искаш ли да говорим, или не?
Тогава реагирай на думите ми.
Имам Тиндър и го ползвам често.
Браво.
- Браво ли? - Да.
- Не ти ли пречи? - Малко е непредпазливо.
Благодарение на теб мога да се защитавам.
- Кажи "моля". - Какво правиш?
Взех пълнителя ти.
Кажи "моля".
Моля.
- Моля какво? - Моля, върви ми пълнителя.
Не. Нямам желание.
Недей тогава.
Това трябва ли да ме впечатли?
Поне съм прозрачна.
- Радваш ли се? - За какво?
Вече имаш причина да ме мразиш.
Не.
Сигурна ли си?
Искам да не бях научила,
макар че е глупаво.
Искам
да можеше да останеш такъв,
какъвто винаги си бил.
Затова не се радвам.
Тъкмо обратното - аз съм сама, защото ти си убиец.
- А ти? - Какво?
Колко души си убила?
- Бяха... - Лоши хора,
които трябваше да умрат, за да стане светът по-добър ли?
Това те смущава, нали?
Не се вписваш в собствения си идеал.
Ако забравиш за миг фалшивия морал, сляпата етика
и всички романтични блянове,
какво ти остава?
Каква си ти?
"Каква предпочиташ да бъдеш, Зея -
войник в градината
или градинар на война?"
Твоята поговорка.
Аз знам каква съм.
Аз съм това, което остава,
което ти си оставил -
войник в градината
с окървавени ръце
и мисли за война. Доволен ли си?
Това ли искаше да чуеш?
Ние отраснахме в Отдела -
Бони, Боно и аз.
Животът ни щеше да има смисъл само ако отнемем друг.
Така ни учеха.
Не вярвах в това, но ми беше все едно.
Светът е лош.
Няма значение какво правиш.
Мислех, че всичко е безсмислено.
Светът се върти. Лоши хора, лоши дела,
а времето
заличава и двете.
После дойде ти -
грешката в моята логика.
Разби представата ми за света.
Не може...
Не може всичко да е така лошо,
ако има човек като теб -
красив,
въпреки цялата лудост.
По дяволите.
Благодаря.
Няма да ме убиеш.
Отдавна си мъртъв.
Моля те, Боно.
Ним.
По дяволите.
- Да се махаме. - Какво?
- Сгреших. - За какво говориш?
Не мислех. Бях ядосана. Да се махаме оттук.
- Ще те убият. - Кой?
Бон, за да ми кажат къде е Принц.
Когато умреш, ще ми дадат мястото. Не ме ли слушаш?
- Бон идват. - Аз знам.
- Познавам те. - Защо си останал?
Ще умреш тук. Разбери.
- Глупав план. - Самоотверженост.
Ще те убият, глупако.
Ти доказваш, че властта му има граници.
Ти си слабото място.
- Дори да умра тук... - Знаеш, че няма да свърши с него.
- Познаваш Отдела. - Познавам Принц.
А ако го убия, какво?
- Ще живееш. - Не разбираш.
Проблемът не е Отделът или Принц.
Дори ти не си проблемът.
Ти ме съсипа. Отне ми всичко.
Всичко, Ним.
А след това ми го върна.
Имам право да те мразя.
Би трябвало да те мразя.
Истината е,
че не мога.
Никой не ми е по-близък от теб.
Никой няма да ми бъде по-близък от теб.
Не мога да избягам от това,
защото ще ме унищожи,
където и да съм.
Проумей го вече.
Не те мразя.
Мразя себе си,
защото те обичам.
По дяволите.
Не ругай.
Запазил си китарата й.
Да.
Мислиш ли, че ще се справим
с Бони и Боно,
- както винаги? - Да се опитаме.
Поне това им дължим.
Имаш ли план?
- Не, нали? - Не знам какво ще се получи,
но и няма как да знам.
Можем само да погледнем назад, да видим грешката си
и да я поправим.
Да я поправим.
Да. Няма да бъде трудно.
Ние сме гадни.
Това ли казваш?
Не сме.
Не сме били. В цялата помия
и лудостта
ние ставаме.
Наистина не сме добри, но...
... ставаме.
Добре, да се опитаме.
- Оставаш ли? - Да.
Ще се справя. Ще ги отблъсна.
Откъде я взе?
- От стаята. - Върни я.
Не съм ходил на училище.
Разгледах го.
- Сега съм малко тъжен. - Приключвам.
- Мястото ми не е тук. - Това не беше нашият свят.
Не е вярно.
Бяхме близо.
Зея и Ним? Не беше истинско.
За мен беше.
Живей във фантазиите си.
Да.
Там е хубаво.
- Не ме гледаш така. - Как те гледам?
Сякаш това не е моят свят.
Сякаш се боиш, че ще забележа.
Какво искаш от мен?
- Може ли да си пожелая нещо? - Давай.
Мисля, че само съществуваш,
защото е трудно да се живее.
- Ако може да си пожелая нещо... - Не живея ли?
Не, естествено.
Не и като Зея. Нали?
Не казах това.
Мислиш ли, че исках да е така?
Как да живея с това? Къде да отида?
- Има ли място? - Какво място?
Там, където се скрих,
дълбоко в теб, точно до Зея.
Ще ме пуснеш ли, или мястото ми не е там?
- Ти си тук. - Не, Боно.
Това пред теб е истинско. Това е моят свят.
- Също и моят. - Не си по-добър от Ним.
- Как може да го кажеш? - Ти и Ним
ще оставите света да изгори, стига вашата Зея да не пострада.
Пречупвам се
под всичко, което е останало от теб.
А ти гледаш как това става
- и обичаш нея. - Престани!
Погледни ме.
Това съм аз!
Не мога да ви дам повече. Няма да бъда като нея.
Не го прави, Бони, моля те.
- Хайде, Боно. Изхвърли ме. - Не!
Ще ги убия.
Ще убия и двамата.
Няма да те изгубя още веднъж.
Не и заради нея. Не мога.
Те ще умрат.
- Защо? - Част от обучението.
Всички малки жилища
не мога да ги разбера.
Входовете са нелогични, както и изходите.
Едновременно е тясно и открито.
Вътре губим представа.
Това е глупаво.
Трябваше да поръчам мебели.
Аз също.
- Забавно. - Да.
Радвам се, че си запазил китарата й.
Никога не съм разбирал...
... музиката.
Тя беше ваше нещо.
Музиката те връща назад.
Всичко лошо изчезва за няколко минути.
Всичко е все едно, защото музиката е хубава.
Сега това е по-важно.
Отнасяш се, отпускаш се.
Отпускаш се.
Не всичко е война.
- По дяволите. - Да. Браво.
Недоволство от цялата ситуация.
Супер.
Да отворя ли вратата?
Може да ги оставим отвън.
Здравей.
Добре, интересно.
- Ще пиете ли нещо? - Не. Ще ви убием.
- Ним има кафе. - Твърдо горчиво е.
- Мога да му сложа захар. - Достатъчно.
Бони.
Какъв е планът?
Защо? Така по-малко ли горчи?
Подслажда допълнително,
- но малко горчивина остава. - А ти, дете на Ним.
Не ме разочаровай.
Може ли?
Давай.
Сега?
Какво ти е причинил?
Моля те, Боно.
Съжалявам, малката.
Това ли искаш?
Ние сме семейство, Бони.
Нямаме нищо друго.
Не биваше да ме захвърляш.
Още не е късно.
Не си длъжна да ми прощаваш, но...
... не забравяй колко красива можеш да бъдеш.
Колко красиво е сега?
Винаги ще те обичам, Бони.
Няма да промениш това.
Ще спазиш ли обещанието си?
- Ще й кажеш ли къде е Принц? - Да.
Ще се отбраняваш ли?
Ние сме семейство, Боно.
Ним.
Престанете.
Боно.
Спокойно, Боно.
Не мога без нея.
- Тя ми е нужна. - Аз съм тук.
Не е вярно,
но ще оправя нещата.
Не, Бони. Моля те.
Всичко е наред, Боно. Спокойно.
Какво правите?
Престанете.
- Бони. - Аз съм тук.
Не ме докосвай.
Ти можеш.
Изгубена съм. Отивам се.
Не виждаш ли?
Опитай се, Бони.
Здравейте.
Казвам се Бони.
Тази песен...
Някога често й я пеех,
когато не можеше да заспи,
за да се успокои.
Тя е за теб, Зея.
Добре.
Всичко е наред.
Аз съм тук.
Всички още сме тук.
Бони?
Нали няма да ги убиваме?
Не, Боно.
Добре, чудесно.
Не ми се иска да ви прекъсвам,
но кръвта ми изтича.
- Добре ли си? - Направо страхотно.
- Искаш ли лепенка? - Разкарай се.
- Връзката ви е объркана. Никой не... - Боже мой.
- Какво? - Първо помисли какво ще кажеш.
- Ако не мога? - По-добре си замълчи.
- Ако кажа нещо? - Ще те фрасна.
Зея, Боно.
Бони и Зея се целунаха.
- Какво? - Боже мой.
Беше откачено. Едва издържах.
Не знам какво да кажа.
Тогава най-добре замълчи.
Съжалявам.
Важното е, че се върна.
Имам въпрос. Някой от вас разбира ли какво се случи,
защото аз отново съм...
Може да е класически проблем на Боно.
Принц.
- Ще го убия. - Знаете ли къде е?
Какво чакаме?
- Да му го начукаме. - Зея.
Много вулгарно и не на място.
- Ще ме шамаросаш ли? - Стига, деца. Принц е изчезнал.
Нещо не се връзва.
Принц.
Видяхме го и не беше сам, а винаги е сам.
- Мислиш, че онзи в клуба е... - Скачач.
Познавате ли Скачач?
Аз все още кървя тук.
- Добре, сега ще те закърпя. - Какво?
- Не, Боно, престани. - Впрочем извинявай.
- Не. - Имаш ли игла?
- Какво? - И конец.
Ти си спомняш
песента.
Мога ли да я забравя?
Винаги много трудно заспиваше.
Не стана по-лесно без теб.
Няма връщане назад,
не и за мен.
Тогава ще вървим напред.
Как?
Както винаги.
Както някога - заедно.
След 2 месеца
Благодаря за помощта.
Всичко изглеждаше под контрол.
Ще ставаме ли?
- В момента ям. - И аз.
Много са вредни.
Банан?
Вече може ли?
Аз щях да му изпея нещо.
Бих се засмял, но някой ме намушка.
Драматизираш.
Не съм те виждал да се смееш.
- Можеше да кажеш нещо. - Какво?
- Щяхме да ти помогнем. - Трай си.
Накрая ще ни коства главите.
След една година
Радвам се, че оцеля.
Другите ме отегчиха.
Мислиш, че съм твой враг.
Да?
Може би така е по-добре.
Навремето го подарих на майка ти.
Твоят рожден камък.
Знам коя си наистина.
Септемврийско бебе.
Така ли ще го оставиш,
или ще кажеш нещо умно?
Наистина нямаш представа коя си.
Зея.
Зея, точно така.
Отделът не е това, за което го мислиш.
И ти не си Зея,
септемврийско бебе,
но никога не си го разбирала.
Един бездомен ми я подари.
Мартин или Маркус.
Беше нещо с М.
Мартин или Маркус
стои всяка вечер пред цветния пазар и чака щандовете да затворят.
Взема каквото е останало.
На другия ден тръгва рано
и раздава цветята в града.
Не иска пари, храна или нещо друго.
Ей така.
Някак това му стига.
Ти не го разбираш.
Така и не разбра какво е да бъдеш човек.
И градинарят, и войникът са хора.
Не искаме да воюваме.
На война птиците не се чуват.
Какво предпочиташ да бъдеш - градинар или войник?
Искам да бъда човек,
но съм само Принц.
До скоро.
Нямаш ли имунитет срещу невротоксини?
Мислиш ли, че това стига?
Няма да спреш Отдела.
Аз съм само Принц,
но кой е кралят?
Аз съм кралят.
ДЕЦАТА НА СЕПТЕМВРИ
Животът
невинаги умее да убива.
По-добре дай възможност на друг.
Свиква се.
Не ме гледай така.
Нямах това предвид.
Само казвам, че се свиква
с всичко това.
Опитваш се да правиш нещо.
Опитваш се да бъдеш добър човек, по-добър човек,
но някак
винаги се озоваваш тук.
Знаеш ли защо?
Простата истина е,
че кръвта не полепва по герои.
Супер.
Не.
Много зле.
Свършено е с теб.
Да, разбрах. Благодаря.
Мразя този момент.
Превод СВЕТЛА ВАСИЛЕВА
Филмът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО