Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
V polovině 18. století
Evropa procházela obdobím bouřlivých politických změn
a Francie i Rakousko hledaly záruku,
že jejich spojenectví potrvá věčně.
Proto si francouzský korunní princ Ludvík
vzal rakouskou arcivévodkyni Marii Antoinettu.
Píše se květen 1770
a kočár s nevěstou právě dorazil do Francie.
Tak tohle je Francie.
Poprvé na vlastní oči vidím, jak to tu vypadá a jací lidé tady žijí.
Vaše Výsosti!
Ode dneška jste manželkou francouzského korunního prince.
Odteď je to vaše země a váš lidi.
No ne! Koukejte!
Vypadá úžasně jako vždycky.
Komteso de Noailles! Co je to za člověka?
Prosím?
To je Oscar François de Jarjayes.
Máte to ve Francii ale pohledné pány.
Ale Výsosti.
- Oscar je přece žena. - Cože?
Je to nejmladší dcera generála Jarjayese.
I jakožto žena se dokázala stát kapitánkou v královské gardě.
Oscar François de Jarjayes...
KVĚTEN 1770 COMPIÈGNE
Vaše Veličenstva.
Její Výsost princezna právě dorazila.
Moc ráda vás poznávám, Vaše Veličenstvo.
Ty jsi ale krásná nevěsta!
Jako bys přijela dělat radost celé Francii.
Božínku!
A teď
se seznam s mým vnukem Ludvíkem, korunním princem a tvým budoucím mužem.
Tak tohle bude můj manžel?
Ludvíku! Copak svou nevěstu ani nepolíbíš na přivítanou?
Taková nádherná žena určitě Francii přinese...
Nic jsem necítila.
To je všechno?
Už jsme skoro tam.
Tohle je nejmladší dcera proslulé rakouské císařovny Marie Terezie,
Marie Antoinetta.
A tohle je zase nejmladší dcera z rodiny sloužící přímo královskému rodu,
kterou otec vychovával jako svého syna a následníka,
Oscar François de Jarjayes.
Tyto dvě kouzelné růže
jednou budou svědky bouřlivých změn...
které pro ně začnou tady, ve francouzském Versailles.
Nechť v našich srdcích rozkvete láska...
RŮŽE Z VERSAILLES
...čistá a krásná.
I s osudem se poperem,
láska nás všechny povede stále dál.
Nechť v našich srdcích rozkvete láska
jako růže z Versailles.
S vášní v srdci kráčím dál,
protože já zlomit se nenechám.
Ráno se probudím
a kolo osudu už se dávno točí.
Korunku nasadím
a s ní vůli boží se odevzdám.
Kdo jen uslyší mé srdce vězněné pod bílou košilí?
Nastal čas dát průchod vášni, o svobodu se rvát.
Slunce prosvítá lesní korunou,
ani ten vítr nemyslí na jinou.
Tak mě tvá krása oslnila,
že z toho mám mžitky před očima.
Za tebe rád půjdu na smrt i tisíckrát, všeho se vzdám.
Naše srdce nic nespoutá.
Nechť v našich srdcích rozkvete láska,
čistá a krásná.
I s osudem se poperem,
láska nás všechny povede stále dál.
Nechť v našich srdcích rozkvete láska
jako růže z Versailles.
S vášní v srdci kráčím dál,
protože já zlomit se nenechám.
Naději nám nikdo nevezme.
Jsme hrdí na životy, které vedeme.
Hrdá a důstojná růže nevyčkává
na žádný blahodárný deštík,
ale sama se natáhne a chopí svého štěstí.
Květy naší lásky voní tak krásně,
i naše srdce zůstanou navždy plné vášně.
Zlepšil ses, André.
Tobě pořád nesahám ani po kotníky.
Konečně je tady.
Den, na který jsi tak dlouho čekala.
Jo.
Když mi bylo jedenáct,
otec mi řekl, že jednou budu ochraňovat
budoucí choť korunního prince, Marii Antoinettu.
A když jsem ji dneska poprvé spatřila,
doslova z ní sálala důstojnost.
Opravdu jí bylo souzeno stát se královnou.
Pohled na ni mi připomněl, že chránit ji je mým životním posláním.
- André. - No?
Odteď spolu budeme častěji navštěvovat palác.
Budu tě potřebovat víc než kdy dřív.
Samozřejmě.
Vždycky jsem stál po tvém boku a nehodlám to nijak měnit.
Dobrá práce, Oscar.
Otče!
Děláš čest mně i celému našemu rodu.
Děkuji vám.
- Ty jsi zase šermoval, André? - Babi?
Poslouchej...
Ctihodná paní Oscar se k tobě možná tak nechová,
ale nesmíš zapomenout,
že jsme jen jejich neurození služebníci.
Já vím, neboj.
- Rozuměla jsi? - Ano, otče.
Až moc dobře.
Všechny krásy světa, co ostatním berou dech,
já můžu mít prakticky hned.
Všichni mi splní, co mi na očích vidí.
Můžu mít všechno, co se mi zlíbí.
Krajky i diamanty, vše, co mě těší.
Šampaňské pít, sladkosti jíst, hlavně se nenudit.
Všichni se seběhnou kolem mě,
stačí je nalákat úsměvem.
Pravidla a zvyky pravda trochu dusí,
ale každý den mě baví dýchánky a plesy.
Jak nádherný je la vie en rose.
Patří mi všechno kolem mě.
Slíbili mi štěstí a tady je.
Jak hvězda zářím, každý se rozplývá,
mně ale pořád snad něco schází.
Patří mi, na co se podívám.
Od dětství věřím, že to tak má být.
Jak hvězda zářím, každý se rozplývá.
Něco mi to ale pořád kazí.
Proč jen nikdo z vás nevidí,
jak se trápím?
Může mi prosím někdo říct, co mi schází?
Věřím v cestu, kterou kráčím,
že jsem tím, kým mám být.
Dál po své cestě kráčím,
dál budu podle sebe žít.
Patří mi, na co se podívám.
Jak hvězda zářím, každý se rozplývá.
Tak proč si furt nikdo nevšímá,
jak v samotě se utápím.
Už jsme svoji tři roky,
tak proč se mi muž pořád nedokáže otevřít?
Jeho Výsost je zdrženlivý a tichý člověk.
Kdysi dávno jsem četla knihu o ženě,
která potkala svoji spřízněnou duši, zamilovala se a pak se provdala.
Láska má spadnout z nebe jako Icarus
a zažehnout ve tvém srdci nezkrotné plameny vášně.
Copak já tyhle pocity do smrti nepoznám?
Jednou z Vás bude královna Francie.
Co víc si můžete přát?
Většina žen si o něčem takovém může nechat jen zdát.
Ale...
Jmenovali mě vaší osobní strážkyni, což je nesmírně důležitá role.
Považuji to za tu nejvyšší čest.
Oscar...
Kdybys byla muž, určitě bych se do tebe zamilovala.
To nesmíte, princezno!
Nemůžete se uprostřed noci jen tak vykrást do Paříže.
Prosím, Oscar!
Strašně se tady dusím.
Maškarní, maškarní, pánové šarmantní.
Maškarní, maškarní, na noc jsme svobodní.
Tvář schovej za maskou a srdce měj na dlani.
Starosti zapomeň a tanči až do svítání.
Maškarní, maškarní, jenom na pozvání.
Maškarní, maškarní, životy osladí.
Jeden tě mine, s druhým protančíš střevíce.
Jed lásky už bublá, berte si sklenice.
Na lov jsme vyrazili.
Jen si krátíme chvíli.
Kdepak je naše kořist?
Kde jsou ti statní lovci?
Noc neřestí a požitkářství...
Noc bez mravů plná lásky...
Sálem se ozývají tichá slůvka a vzdechy.
Promiňte, slečno...
Mohu vás vyzvat k tanci?
Jak se jmenuješ?
Oscar!
Když se někoho ptáte na jméno,
bylo by zdvořilé se představit jako první.
Já jsem Oscar François de Jarjayes.
Sloužím jako kapitán v královské gardě.
A já jsem Hans Axel von Fersen,
hrabě ze Švédska.
Von Fersen?
Pokud chcete mluvit s touto dámou,
musíte přijet do Versailles a formálně požádat o audienci.
Jde totiž o choť korunního prince,
Marii Antoinettu.
Vaše Výsosti.
Jistý mladý švédský hrabě vás žádá o audienci.
Děkuji, že jste přišel, hrabě von Fersene.
Je mi ctí se s vámi zase vidět.
Ne!
Pomoc!
Vaše Výsosti!
Zavřete oči, Výsosti!
Oscar!
Výsosti!
Oscare!
Ty jsi André, že ano?
Kvůli koni, kterého jsi přivedl ze stájí,
přišla choť korunního prince k úrazu.
Za to tě čeká trest smrti.
Vaše Veličenstvo!
Co to má znamenat?
Byla to jen nehoda.
André za nic nemůže.
Ostatní to mohou dosvědčit.
Vaše Veličenstvo...
Pokud Andrého vážně musíte potrestat,
jakožto jeho pán vezmu všechnu zodpovědnost na sebe.
Prosím, vezměte život mně, Oscar François de Jarjayes.
Oscar...
Opravdu to nebyla Andrého chyba.
Viděl jsem to na vlastní oči, Vaše Veličenstvo.
Prosím, slitujte se.
Von Fersene...
Taky se rád obětuju za spravedlnost.
Jak bych mohl přijmout takovou nehoráznou...
Vaše Veličenstvo!
Marie Antoinetto...
Byla to moje chyba, Vaše Veličenstvo!
To já jsem si chtěla vyzkoušet jízdu na koni.
A pak se kvůli mojí neopatrnosti vyplašil.
André. Oscar. Von Fersene.
Kdybyste kvůli mně zemřeli, nedokázala bych se sebou žít.
Ale nebojte.
Jeho Veličenstvo je milosrdný muž.
Budiž.
Jestli na tom naše princezna trvá,
výjimečně nikoho nepotrestám.
André.
Máš vskutku laskavého pána.
Vaše Veličenstvo...
Z celého srdce vám děkuji, Von Fersene.
Nikdy na vaši pomoc nezapomenu.
Oscar.
- Oscar! - Oscar!
To snad ne.
Jste samá modřina.
Vaše chůva pro vás ale má speciální obklad.
Děkuji.
André!
Okamžitě vezmi pana hraběte ven.
Jasně.
V čem je problém?
Copak se francouzští šlechtici stydí i před ostatními muži?
Jak se opovažujete takhle mluvit s naší paní?
Oscar je žena?
Přesně tak.
Tak proto
je tak útlá a působí poněkud křehce.
Je to ale...
vskutku pozoruhodná žena.
Oscar.
Jednou za tebe s radostí položím život.
Jako jsi ty
dneska kvůli mně dala všanc ten svůj.
Píše se duben 1777
a král Ludvík XV. náhle onemocněl.
Byly to takzvané neštovice.
O MĚSÍC POZDĚJI
Jeho Veličenstvo je po smrti!
Ať žije náš nový král, Jeho Veličenstvo Ludvík XVI.!
Blahopřeji, Vaše Veličenstvo.
Ode dneška jste královnou Francie.
Ať žije král Ludvík XVI.!
Ať žije královna!
Ani Ludvíkovi ani Marii Antoinettě nebylo ještě ani 20 let,
a už měli coby mladý král a královna převzít vládu nad Francií.
Vládnou nám,
samotné slunce září jen pro ně.
Nechť náš král
dovede zemi k míru a slávě.
Teď už je pryč ten krutý bič daní vysokých.
Už žádný hlad a žádný strach z těžkých nemocí.
I naše Paříž bude zas jako dřív!
Až sotva uvěříš, o kolik líp bude se odteď žít.
Vládnou nám...
Jak král, tak královna se těší obrovské oblibě.
To jen dokazuje, jak všichni věří, že se teď budou mít líp.
Oscar.
Chci ti poděkovat za tvou dosavadní službu.
Povyšuji tě na majora.
Doufám, že mi budeš oporou ještě víc než doposud.
Rovněž budeš brát dvojnásobek svého dosavadního platu.
Vážím si toho, že mi v necelých 20 letech
chcete dopřát takové výsady.
Nicméně...
Francie se v současné době rozhodně nemůže chlubit plnou pokladnicí.
Ponechte mi prosím můj stávající plat.
- To přece... - Jinak...
to povýšení budu muset odmítnout.
Dobrá.
Ale...
Teď jsem ti schopná splnit, cokoliv si jen budeš přát.
Tak co bys chtěla, má drahá Oscar?
Nepřeji si nic jiného,
než aby se z vás stala skvělá královna.
To je všechno, Vaše Veličenstvo.
Panečku...
To je jen další věc, kterou na tobě tak zbožňuji.
Už to mám!
Příště přijď i s Andrém.
A taky s von Fersenem.
Můžeme si ve čtyřech na chvíli odpočinout u čaje.
Pochodem vchod!
Pušky k rameni!
Pozor!
Kapitáne de Girodelle.
Gratuluji k povýšení.
Abych pravdu řekla, podle mě měli udělat majora spíš z vás.
Ale ne,
podle mě je lepší,
že jste takovou autoritu dostala vy.
Chápu.
- Děje se něco? - Prosím?
Vypadáte nějak zamyšleně.
To se vám zdá.
Ona pozvala na čaj i mě?
Tak to je obrovská čest.
Její Veličenstvo vážně nosí srdce na dlani.
Pro lidi, které má ráda, by udělala první poslední.
Ta její nevinnost mi ale taky trochu nahání strach.
Cože? Jak to myslíš?
Všechny ty peníze, které utrácí, pochází z daní, které platí náš lid.
Bojím se, co si o ní jednou budou myslet.
Zbytečně si děláš starosti.
Prostý lid svoji královnu zbožňuje.
A já doufám, že to tak zůstane.
- Ale stejně... - Copak?
Potřebuju si zjistit jednu věc.
Přijel jsem se s tebou rozloučit, Oscar.
Cože?
Rozhodl jsem se vrátit do Švédska,
abych ochránil královninu pověst.
Její pověst?
Přesně tak.
Copak sis toho nevšiml taky?
Naštěstí o nás nekolují žádné fámy.
Já si to myslel.
Podle všeho jsem se Jejímu Veličenstvu zalíbil.
Je ke mně až příliš laskavá.
Na vteřin pár furt vzpomínám,
jako by to byla včerejší noc.
Ty nevinné oči mi sebraly dech...
Máš pravdu.
Dokud byla jen princeznou,
nikomu moc nezáleželo na tom, s kým se stýká nebo co dělá.
To se odteď ale změní.
Teď je z ní královna.
Proto jsem se rozhodl odjet.
Jakmile si o nás začnou v paláci povídat, už bude pozdě.
Napadlo mě to samé.
Proto jsem tě sama měla v plánu navštívit.
Abych ti řekla, že bys měl raději odjet.
Podle všeho jsi k tomu závěru ale dospěl sám.
Aha. Takže se mnou souhlasíš.
Oscar...
Můžeš ji prosím chránit místo mě?
No ovšem. Máš moje slovo.
Vážně mě šokovalo, že jsi žena.
Cože?
V téhle chvíli už ale na něčem, jako je pohlaví, vůbec nezáleží.
Jsi moje přítelkyně a máš můj obdiv.
Cítím to naprosto stejně.
Výborně.
Jsem si jistý, že se jednou zase setkáme.
Že jo?
Jo.
Setkáme.
Von Fersen se vrátil do Švédska?
Co to se mnou je?
Co to znamená?
Mám pocit, jako by mi někdo vyrval srdce z těla.
Po von Fersenově odjezdu
se Marie Antoinetta obklopila svými oblíbenci u dvora
a vedla extravagantní život plný luxusu.
Každou chvíli se svými přáteli hrajete hazardní hry
a s radostí jim rozdáváte půdu i tituly.
Snažně vás prosím, abyste s tím rychle přestala.
Ale Oscar.
Chci svým přátelům být nějak k užitku.
Jen se snažím, aby mě měli rádi.
Ale Vaše Veličenstvo!
Následující tři roky
se prostý lid potýkal se stále větší chudobou.
Samozřejmě za to nemohla pouze marnotratnost Marie Antoinetty,
ale nejvíc zášti sklízela právě ona.
Nemáme chleba!
Potřebuju mléko pro dítě.
Za všechno může ta Rakušanka!
Tohle jí nedarujeme.
S takovou všichni umřeme hlady.
ROK 1778
Už je to dobré čtyři roky.
Málem jsem tě nepoznala.
O tobě si zase povídají až ve Švédsku.
Ví, že máte v gardě ženu, která se umí bít.
Jak dlouho se tady chystáš zůstat?
To ještě uvidíme.
Přijel jsem, abych si tady našel nevěstu.
Cože?
Nakázal mi to otec.
Prý potřebuju dědice.
Nemůžu zůstat starým mládencem.
Chápu.
A královna o tom ví?
Zítra ji navštívím u dvora.
Už se s ní ale samozřejmě nebudu moct vídat jako za starých časů.
To je pravda.
Von Fersen se chystá oženit?
Proč mě z té představy bolí u srdce?
Hansi Axeli von Fersene...
K vašim službám.
Přijel jsem si do Francie hledat nevěstu.
Opatrujte se, Vaše Veličenstvo.
Von Fersen se bude ženit?
To se přece dalo čekat.
Proč mě to teda tak zaskočilo?
Tak proč?
Moje srdce...
Takhle to bude nejlepší.
Nesmím se k Jejímu Veličenstvu přibližovat.
Kdybych následoval svoje srdce, dopustil bych se zrady vůči králi.
Odteď můžu
pouze přihlížet zpovzdálí.
Von Fersene?
Moc se omlouvám, Vaše Veličenstvo.
To není třeba.
Můžu se...
Můžu se zeptat, jestli jste si už našel nevěstu?
Brzy se mám sejít s několika mladými dámami.
Aha.
Dejte mi vědět, až si nějakou vyberete.
Abych vám mohla pogratulovat.
Děkuji za vaše laskavá slova.
Doufám, že budete šťastný.
Von Fersene.
Můj drahý von Fersene!
Ve svitu svíc šel nám osud vstříc,
toho večera se hnulo něco v nás.
Polykám slova zakázaná,
city, co skrývám v duši.
Moje srdce buší jako splašené,
chci dívat se jenom na tebe
na věky věků.
Pevně tě sevřu v náručí,
moje srdce je navždy jen a pouze tvé,
ač nikdy víc spolu nesmíme být.
Pevně mě sevři v náručí,
chci vědět, že tvé srdce dál volá po tom mém,
že spolu smíme šťastní být.
Buďme k sobě upřímní.
Aspoň na chvíli.
Jak moje srdce touží
poddat se té bouři vášně a emocí.
Tak buďme k sobě upřímní,
nač mít nějaká tajemství?
Jsme tady jenom my,
nikdo jiný se to nedozví.
Odpusťte mi.
I kdyby mi měli za pár vteřin setnout hlavu,
ničeho bych nelitoval.
Už ani slovo.
Nikdy v životě jsem nebyla tak šťastná jako teď.
Lásce se poddávám,
kdo ví, co nás čeká dál?
Věrnost ti přísahám,
alespoň na chvil pár
pocítím lásky žár.
Její Veličenstvo září jasněji než kdy dřív.
Vy jste to ještě neslyšela?
Prý za to vděčíme návratu hraběte von Fersena.
Jsou to milenci.
To snad ne.
Takové fámy nevěstí nic dobrého.
Vždyť je to královna Francie!
A zradit Jeho Veličenstvo krále
znamená zradit celý národ.
Taková hrůza...
Odpusťte, Vaše Veličenstvo, ale musím vás na něco upozornit.
O vašem vztahu s von Fersenem si povídá celý palác.
Jakožto královna máte být zároveň matkou celého národa.
Copak jste zapomněla?
A nejde jen o tohle.
Spoustě lidí se váš extravagantní život nelíbí.
Nemluvím jenom o prostém lidu, ale i o šlechtě u dvora.
Prosím, dejte na mě.
Jestli se brzy nic nezmění, může vám hrozit obrovské nebezpečí.
Děkuji.
Vážím si toho, že si o mě děláš takové starosti.
Takže...
Bohužel...
se ale zdá, že ačkoliv jsi sama žena,
nedokážeš se do mě vžít.
Když jsem si brala korunního prince,
bylo mi teprve 14 let.
Byla jsem jen bezstarostné dítě,
které neprožilo ani svoji první lásku.
Princeznou, královnou i matkou národa
mě udělali proto, aby se utvrdily spojenecké vztahy mezi našimi zeměmi.
Kvůli tomu
jsem musela zapomenout na tu obyčejnou ženu ve svém nitru.
Jenže...
já jsem přece taky jen člověk.
Taky mám srdce a emoce.
Jako každá žena toužím po tom se zamilovat
a aby někdo miloval i mě.
Vaše Veličenstvo...
Jeho Veličenstvo je dobrý člověk.
Je něžný, skromný a pilně studuje.
Z celého srdce ho obdivuji.
Jenže...
rozhodně nemůžu říct, že bych ho milovala.
Von Fersen...
Ve chvíli, kdy jsem se do něj zamilovala, moje mládí dostalo smysl.
Byl mojí první láskou.
A ta má spadnout z nebe jako Icarus
a zažehnout ve tvém srdci nezkrotné plameny vášně.
Vážně jsem myslela, že takový pocit nikdy nepoznám,
ale teď ho konečně cítím.
Co je to se mnou?
Sama jsem přece žena,
a stejně jsem si neuvědomila, jak se trápí a jak je osamělá.
Nač znát význam štěstí?
Nač poznat, co je žal?
Vždy hleděla jsem jen...
Co mi otec řekl, jaké má být mé poslání,
snažila jsem se ji i za cenu svého vlastní života chránit.
Ale selhala jsem.
I když jsem stála po jejím boku...
Oscar...
...a já zbytečně se zmítám.
V hrudi mi ale dřímá jiskra, co neumírá,
i když sotva tuším, co s ní.
Kdy vzplanu i já?
Nakonec jsem se rozhodl,
že si nikdy nikoho nevezmu.
Von Fersene...
Existuje jen jedna žena, se kterou chci strávit život
a kterou z celého srdce miluji.
Stejně jako je na světě jen jedna žena,
která z celého srdce miluje mě.
A tu si bohužel nikdy vzít nemohu.
Proto
se až do smrti neožením.
Tak si to zřejmě přeje Bůh.
Von Fersene...
Kdykoliv...
ale Její Veličenstvo vidím,
neskutečně mě bolí u srdce.
Nade všechno ji miluji, a přesto...
Jak krutý to pocit.
Láska má spadnout z nebe jako Icarus
a zažehnout ve tvém srdci nezkrotné plameny vášně.
Opravdu spadla z nebe... jako Icarus.
Co je to za pocit?
Panečku!
Ta je nádherná!
Tu jsem tady určitě ještě neviděla.
Prý je to nějaká hraběnka z ciziny.
Mé kradmé pohledy oči tvé nevidí,
i když mě máš před sebou,
dívají se na jinou.
Ať sebevíc se snažím,
moc dobře vím, že přání mé se nesplní.
Tak se, lásko, loučím,
s tím vzácným a krásným, nevinným mládím.
Ty mou touhu necítíš.
Je v lásce každý tak sám?
Já to ale překonám,
našla jsem si cestu dál.
Osudu se poddávám,
už na scestí nesejdu.
Nedám na sobě nic znát,
žádnou bolest ani cit.
Budu se dál s mečem bít,
jen tak můžu dále žít.
Byly to oči tvé, co mi snad poprvé
vnesly do života zář,
daly světu novou tvář.
Stačila chvíle krátká,
díky tobě vím, co je to láska.
Vážně je ctí být královnou,
jenomže teď znám taky ten nejhezčí cit.
Jak se něčeho mám vzdát?
Co si jen přát? Jak mám dál žít?
Já to ale překonám,
našla jsem si cestu dál.
Osudu se poddávám,
už na scestí nesejdu.
Nechci sama sobě lhát
a před city utíkat.
Se svou láskou musím být,
jen tak můžu dále žít.
Já chci být sama sebou.
Musím být sama sebou,
i v těch chvílích nejtěžších.
Já chci být sama sebou.
Musím být sama sebou.
Nezdolné růže vítr nepředčí.
Lásku ti přísahám,
i život za ni dám.
Potrvá navěky,
pro mě jsi jenom ty.
I když mě odmítneš,
i když moji lásku nepřijmeš,
v srdci ji navždy budu mít,
jen tak můžu dále žít.
Já to všechno překonám,
vím, kudy se vydat dál.
Osudu se poddávám,
bez výčitek, přísahám.
I v těch chvílích nejtěžších
necouvneme ani krok.
Stačí jenom víru mít.
Jen tak můžem dále žít.
Chceme být sami sebou.
Vždycky jen sami sebou.
I v těch chvílích nejtěžších.
Chceme být sami sebou.
Vždycky jen sami sebou.
Nezdolné růže vítr nepředčí.
Situace v Evropě byla stále bouřlivější a čekaly ji velké změny.
Na druhé straně Atlantiku
zatoužili obyvatelé britských kolonií v Americe po nezávislosti
a vyhlásili Británii válku.
Francouzi se jakožto nepřátelé Británie
postavili na stranu Američanů.
Kvůli válce se ale už tak slabá francouzská ekonomika ještě zhoršila,
za čímž nasledovalo několik přírodních katastrof,
po kterých se Francie potýkala s vážným nedostatkem potravin.
O SEDM LET POZDĚJI ROK 1785
- Tak kde je? - Já žádný nemám.
Stůj, ty zloději!
Je to horší, než jsem si myslela.
Prostý lid trpí vždycky nejvíc.
Kdyby se mě v dětství babička neujala, možná bych dopadl stejně.
Teda...
Máš naprostou pravdu.
Ani šlechtici ve Versailles ani Jeho Veličenstvo král s královnou
ale nevědí, jaké hrůzy se tady v Paříži dějí.
Prosím, odpusťte mu!
Pokusil se okrást vévodova lokaje.
To je neslýchané.
Ten kluk jim prý schválně skočil pod kola.
A když pak ten lokaj vyšel ven...
Tak se mu najednou pokusil ukrást měšec.
Nemáme skoro nic k jídlu.
Prostě měl jenom hlad. Jinak by ho to určitě ani nenapadlo.
Na okolnostech nezáleží.
Za takový zločin musí zaplatit životem.
Prosím, odložte tu zbraň!
Co to?
Odstup. Kdo si myslíš, že jsi?
- Prosím... - Ticho!
Táhni k čertu!
Už toho máme dost!
Co jste to za člověka, že klidně namíříte zbraň proti dítěti?
Stůjte.
Oscar!
Ty taky patříš k nim?
Nechte ji! Vždyť se jenom snaží pomoct.
Šlechtici jsou všichni stejní!
Na ně!
Uklidněte se, prosím! Vyslechněte si mě!
Stůj!
Ujíždí!
To je zbabělec!
Tak teď seš na řadě ty.
Uklidněte se.
Zatraceně!
Pojď sem, ty urozenej panáku!
Přestaňte!
André!
Ať si chcípne!
Dost!
Když je zabijete, budete stejní jako ten zbabělý vévoda.
Co jsi zač?
Počkej! To je novinář.
My prostí lidé přece nejsme tak nelítostní jako šlechtici.
No nemám pravdu?
- Jo! - My nejsme jako oni!
Měli byste rychle odejít.
Děkuji za pomoc.
Já jsem Bernard Châtelet. Živím se jako novinář.
André!
Bohužel na to oko nejspíš zůstane slepý.
Cože?
André...
Odpusť mi to.
Jen ses mi snažil pomoct.
Pro tebe bych to oko obětoval kdykoliv,
Oscar.
Madam?
André.
André...
Za všechno můžu já.
Nic jsem netušila.
Nevěděla jsem, jakou zášť k nám prostý lid chová.
A proto teď André...
Musím se dozvědět víc.
Potřebuju vědět víc.
O životě obyčejných lidí.
Ve své knize O společenské smlouvě Jean-Jacques Rousseau píše,
„Člověk se rodí svobodný,
ale okovy ho provází na každém kroku.“
Cože? Ty chceš vystoupit z královské gardy?
Omlouvám se, že jsem vás tou žádostí takhle zaskočila.
To přece...
A co chceš dělat místo toho?
Byla bych ráda, kdybyste mě přeložila k Francouzské gardě.
K Francouzské gardě?
V královské gardě je každý voják pečlivě vybraný šlechtic.
Francouzská garda je něco úplně jiného.
To já vím.
Tak proč tam chcete?
Abych chránila naši zemi.
Naši zemi?
Jestli přes 80 procent obyvatelstva nemůže žít v míru,
nemá naše země budoucnost.
Když budeme chránit prostý lid,
budeme tím chránit i celý národ včetně královské rodiny.
Nebo tomu alespoň věřím.
Nesnažte se mě zastavit.
Ani se k tomu nechystám.
Vím, že se vždycky neochvějně řídíte tím, čemu věříte.
Je tady André?
Narukuj k Francouzské gardě.
Nespouštěj z Oscar oči,
dokud se ta nafoukaná hlupačka nevzpamatuje a sama neodstoupí.
Aspoň ji doprovázej.
Ano, pane.
Určitě to oko máš v pořádku?
Ano, už jsem si zvykl dívat se na svět pouze jedním.
Vážně?
André.
Vím, že ti svojí sobeckostí přináším jen samé problémy.
Vždycky zůstanu po tvém boku,
ať už budeš sloužit kdekoliv.
Velitelko!
Všichni jsou připraveni na přehlídku.
Rozumím.
Co to má znamenat, plukovníku?
Před chvíli tady všichni stáli seřazení.
Jaká velitelka? Myslí si, že budeme poslouchat dceru šlechtice?
Určitě už s brekem žaluje tátovi.
Jestli to vážně vzdala, byla by to pro nás skvělá zpráva.
Co si myslíte, že děláte?
Myslíš si, že si necháme rozkazovat nějakou ženskou?
Na rozdíl od královské gardy tu nejsme pro parádu a fakt hlídáme palác.
- Přesně tak! - „Pro parádu“?
Žádnou ženskou poslouchat nebudeme!
Nikdo jiný mě kvůli pohlaví takhle rychle neodsoudil.
Cos to řekla?
Strašně vám vadí, že jsem ženská,
ale určitě je někdo z vás dost silný na to, aby mě porazil?
Ty mrcho!
Však já tě naučím, že takhle s náma mluvit nebudeš.
A jestli vyhraju já,
budete se mnou muset všichni trénovat.
Plukovníku d'Agoulte,
i kdyby mě porazil, nesmíte za to nikoho potrestat.
Jdi mi z očí!
Budem se rvát!
Nesmíš to vzdát!
Kdo chce přežít, musí bojovat,
drát se vpřed a necouvat.
Budem se rvát!
Nesmíš to vzdát!
Hrdinou můžeš být i bez medailí.
Kdo s náma jen krok udrží? Nevidíš, jak jsme nezlomní?
Jsme válečníci zuřiví.
Rveme se dál!
Kuráž nám vážně nechybí,
vždyť bojujem o přežití.
Nenecháme se porazit,
tenhle souboj je náš!
Nikdy jsem nebojovala s lepším soupeřem.
Určitě ho nemám nijak potrestat, velitelko?
V žádném případě.
- Pozor, ať nespadnete. - Tady!
Mami! Tati! Pospěšte si!
V jezírku u Malého Trianonu jsou kachny!
Viděl jsem je tam!
Nějak nám ty děti vyrostly.
Ten čas tak rychle letí.
Nemohla byste jít napřed?
Ještě bych potřeboval dočíst dopis.
Drahý! Děti jsou už vážně netrpělivé...
Vaše Veličenstvo!
Co se stalo?
Vaše Veličenstvo,
s politováním vám musím oznámit,
že vás žena přes 10 let podváděla s hrabětem von Fersenem.
Pravidelně se stýkali a udržovali spolu intimní vztah.
A princ Ludvík Karel je ve skutečnosti možná syn pana hraběte.
Já...
Prosím, odpusťte mi.
Vážně von Fersena miluji.
Jedno mi ale musíte věřit.
Nikdy jsme spolu neměli takový vztah, jako tvrdí v tom dopise.
Přísahám, že Ludvík Karel je synem Vašeho Veličenstva.
Dobře.
Když jsem vás poprvé uviděl,
vypadala jste tak kouzelně, jako by vám snad požehnala bohyně lásky.
Doslova jste mi učarovala.
A vždycky jste se tak zářivě usmívala.
Byla jste tak veselá, hravá a plná energie.
Oproti tomu já
jsem pořád jenom nevzhledný tlouštík.
Neumím tančit ani konverzovat.
Vaše Veličenstvo...
Vy jste si mě ale stejně vzala
a dala jste mi princeznu a dva prince.
Jak bych vám mohl vyčítat, že jste chtěla poznat to štěstí,
jaké zažívají ostatní ženy?
Kdybych byl jen o trochu pohlednější, možná bych jí to dokázal říct.
Že ji miluju.
ROK 1788
Francouzská ekonomika se dále zhoršovala
a královský rod stanul na pokraji bankrotu.
Do ulic Paříže se nahrnuli chudí lidé z venkova
a v hlavním městě zavládla beznaděj.
Výtržnosti a rabování byly na denním pořádku.
Otec má návštěvu?
Madam!
Váš otec...
Váš otec chce, abyste se provdala.
Provdala?
Co to povídáte?
On by něco takového nikdy neřekl.
Zdá se, že to myslí opravdu vážně.
Zrovna mluví s nějakým gentlemanem...
Paní kapitánko.
Dlouho jsem se neviděli.
De Girodelle?
Váš otec mi laskavě dovolil,
abych se o ucházel o vaši ruku.
Ale otče!
Společně můžete zajistit, že náš rod přetrvá.
Zploďte mi silného a chytrého vnuka, ať se nemusím dál strachovat.
Vám snad přeskočilo.
Mademoiselle.
Toužím po vás od chvíle, co jsme se poprvé setkali
jakožto členové královské gardy.
Nikdy jsem se na vás
nedokázal dívat jinak než jako na ženu.
I tehdy jste se
na mě díval takhle?
Mademoiselle.
Čím krásněji v té vojenské uniformě vypadáte,
tím víc mě z toho pohledu bolí u srdce.
Proč?
Proč se vám tolik příčí bezpečí domova a teplo rodinného krbu?
Přestaňte si ze mě střílet!
Já si nikoho brát nebudu.
Oscar...
Jak mám po takové době začít žít jako žena?
Jaký smysl
by pak měl život, který jsem vedla doposud?
S von Fersenem jsem směla jednat jen jako muž s mužem.
Tak k čemu to bylo?
Vždycky jsem milovala svoji zemi
a dělala jsem to, v co jsem věřila.
Ale teď...
Já jsem přece taky jen člověk!
Děláš čest mně i celému našemu rodu.
Myslíš si, že si necháme rozkazovat nějakou ženskou?
Společně můžete zajistit, aby náš rod přetrval.
Ať se nemusím dál strachovat.
Světlo své ztrácím...
Celý můj život...
Vždyť i já pořád mám v hrudi ten sval,
co jinak cítí každičký šrám,
tak proč teď zeje prázdnotou?
Už to dál prostě nezvládám.
Jak vystát mám tenhle prázdný sál?
Už to dál prostě nezvládám.
Nevidím...
Celý můj život je...
Oscar.
Stačilo mi tě sledovat zpovzdálí.
Dokud jsem byl tvým nejbližším společníkem...
myslel jsem, že své city můžu skrývat navždy
a zůstat po tvém boku,
dokud nás smrt nerozdělí.
Copak si už nemůžu přát ani tohle?
To snad ne...
Nová Heloisa.
Milostný příběh, který pojednává o dceři šlechtice a obyčejném muži.
Rozdíl v jejich společenském postavení dokázala překonat jedině smrt.
Jen smrt...
Oscar.
Nedokážu říct proč,
ale poslední dobou pořád pláču.
Nová Heloisa.
Když jsem tu knihu četla poprvé, vůbec se mi nelíbila.
Tak co se asi změnilo, André?
Vidím, že neseš víno.
Už ses pomodlila?
Jo.
Proč jenom
dneska pořád vzpomínám na minulost?
Na minulost?
Na den, kdy jsi poprvé dorazil sem,
abys mohl žít s babičkou.
Na to, jak jsme spolu trénovali šerm.
Zatraceně!
Na den, kdy mě vybrali do královské gardy
coby princezninu osobní strážkyni, i když jsem ještě nedokončila výcvik.
A ty jsi stál celou dobu po mém boku.
Děkuji, André.
Nepij to...
Nepij to, Oscar!
V myšlenkách láska má jde mi vstříc.
Že bych se snažil jen ukojit svůj chtíč?
Tuhle vášeň nezhasíš.
Odpusť mi.
Vždycky ji jako nic rozdmýcháš.
Oči mé oslní zlatých vlasů zář,
každý pramen je snad darem od Boha.
Chci do nich prsty zabořit...
Tehdy jsem něco přísahal.
Jakožto jeho pán za něj převezmu zodpovědnost.
Prosím, vezměte život mně, Oscar François de Jarjayes.
Přísahal jsem, že jednou se obětuju já pro tebe.
Oscar.
A přesto jsem...
André...
Paní generálko!
Alainova jednotka?
Přesně tak!
Údajně v ulicích prodávali zbraně z naší zbrojnice.
Generál Bouillé už jede sem!
Dopustili jste se zločinu proti národu!
Budete okamžitě potrestáni.
Počkejte, prosím, pane generále!
Děje se něco, generálko de Jarjayes?
Nevěřím, že by se něčeho takového skutečně dopustili.
Máme to ale naivní velitelku.
Vážně jsme ty pušky prodaly.
- Cože? - A ani trochu toho nelitujeme.
- Přesně tak! - Ničeho nelitujeme!
Za peníze, co jsem si vydělal, teď bude mít máma celý týden teplá jídla.
- Přesně! - A já můžu tátovi zaplatit doktora!
Můj mladší bráška dostal svoje první boty v životě.
Konečně nebude mít pořezané nohy.
Klidně si mě třeba zavřete!
- Přesně tak. - Klidně nás potrestejte.
Panebože.
Netušila jsem,
že jsou na tom až tak špatně.
Na výmluvy je pozdě! Udělali jste něco neodpustitelného.
Pane generále!
Já je samozřejmě přísně potrestám.
Mějte slitování...
Ty se do toho nepleť, ženská!
Co je nějaký šlechtičně do toho?
Tak už nás prostě potrestejte, generále.
A vy taky, paní velitelko. Ať už to máme z krku.
Ticho!
Všichni strávíte týden v žaláři!
Počkejte, pane generále!
Pane generále!
Jen týden v žaláři?
Tam se nechám poslat s radostí.
Proč to pořád nechcete pochopit?
Potrestat vás je hračka.
Na to mám dost autority i já.
I když vás ale naženu do cely,
vaše srdce ovládat nemůžu.
Ve svém nitru vždycky zůstanete svobodní.
A nezáleží na tom, kdo jste.
Srdce, které vám bije v hrudi,
si nikdo zotročit nemůže.
To je ten důvod,
proč se vás nesnažím nijak utiskovat.
A proč vás nikdy netrestám.
Proč to pořád nechcete pochopit?
Za ty facky se omlouvám.
A taky za to, že jsem se jakožto vaše velitelka
nesnažila dozvědět víc o vašich problémech a rodinách.
Vy mě nepotřebujete a já nemám právo vám velet.
Vystoupím z Francouzské gardy, jak jste si přáli.
Než vám přidělí nového velitele,
jmenuji jako svého zástupce plukovníka d'Agoulta.
Paní generálko...
André, přiveď mi koně.
Oscar...
Vojáci...
Odteď se řiďte plukovníkovými rozkazy.
Velitelko!
Prosím, neodcházejte!
Strávíme týden v cele.
Dobrovolně se necháme zavřít!
Ne proto, že jste nás k tomu donutila.
- Ale s hrdostí! - Budeme svobodní!
- Velitelko! - Zavřete nás!
Vojáci...
Já...
Oscar.
Vážně jsem tě málem připravil o takovou šťastnou chvíli?
Přines víno, André.
Děkuji.
Oscar.
Včera večer jsem se...
Vždycky jsi byl mým nejbližším společníkem.
Už jsem ti to říkala, ne?
Ano.
Nechci to nijak měnit.
André,
přeju si, abys dál stál po mém boku.
Jako doposud.
O čem jste se mnou chtěla mluvit?
Žije tady s námi jistý muž.
A mám takové podezření,
že kdybych si vzala někoho jiného, jeho srdce by to neuneslo.
Tak moc mě miluje.
A kdyby si jednou chtěl vzít život...
Kdyby se začal trápit...
tak by se i ze mě stala ta nejsmutnější žena pod sluncem.
To mluvíte o Andrém Grandierovi?
To kvůli němu se nikdy neprovdáte?
Vy ho milujete?
Já nevím.
Nikdy jsem tak o něm nepřemýšlela.
Byli jsme jako bratři.
Vlastně možná víc než bratři.
Prožili jsme spolu všechny strasti i radosti mládí.
A aniž bych si to uvědomila,
sdíleli jsme spolu čím dal hlubší pouto.
Takže když se bude trápit on, budete se trápit i vy.
Víc vědět nepotřebuju.
Cože?
Já bych byl zase tím nejsmutnějším mužem pod sluncem,
kdybyste byla smutná vy.
De Girodelle...
Přijměte prosím
tenhle první a poslední důkaz mojí lásky.
Vezmu svoji žádost zpátky.
Děkuji, de Girodelle.
Oscar?
Musím vám poděkovat, otče.
Cože?
Díky vám jsem vedla výjimečný život.
Přestože jsem žena, viděla jsem kus světa
a mohla jsem žít podle sebe.
Oscar.
Už ničeho nelituju.
Budu se řídit svým srdcem a půjdu cestou, kterou jsem si vybrala.
Chopím se svého meče a pušky
a bud žít jako jedno z Martových dětí.
Moje pouta jsou najednou pryč,
láska mi dala k okovům klíč.
Už své srdce neskrývám.
Našla jsem své pravé já.
Ať si mi klidně spílají,
oni můj život neznají,
kráčím po své cestě dál
a vzít si ji nenechám.
Jinak já totiž žít neumím.
Mě už nespoutáš,
teď jsem svobodná.
Můžeš přijít s řetězy, moje vůle zvítězí.
Jdu osudu vstříc, budu bojovat.
Už jsem se rozhodla.
Nemusím dále váhat.
Teď už vím, že otcem mým je sám Mars.
Nemusím dále váhat.
Ve snaze zachránit kolabující ekonomiku
se vláda chystala na lid uvalit ještě tvrdší daně.
To se samozřejmě setkalo s odporem a Ludvík XVI. neměl jinou možnost
než svolat zástupce duchovenstva, šlechty a prostého lidu
a zahájit sněm takzvaných Generálních stavů.
Zástupci třetího stavu před sebou měli těžký úkol,
ale nenechali se zastrašit.
Drazí spoluobčané!
Musíme spojit své hlasy, ruce i srdce a kráčet vstříc společnému cíli.
Nesmíme se nechat porazit!
Taková vášeň.
Takový elán.
Všichni věří v lepší budoucnost.
V srdci jsou všichni svobodní.
Oscar.
Vrať se ke Královské gardě. Tam, kde jsi teď, nejsi v bezpečí.
Jak to myslíte?
Jeho Veličenstvo svolává do Paříže
vojenské jednotky z celé Francie.
Ti hulvátští zástupci třetího stavu lid neuvěřitelně rozohnily.
Musíme si je zase podrobit.
Při vší úctě...
naše armáda je tu od toho, abychom občany chránili.
Neměla by svoje zbraně obracet proti lidu.
Oscar...
Vaše Veličenstvo popsalo zástupce lidu jako neomalené hulváty.
S tím já ale...
nemohu v žádném případě souhlasit.
Takže jsi na jejich straně?
Ne, jen jsem...
Král vládne, protože to dostal jako úděl od Boha.
Nikdo jiný než Jeho Veličenstvo francouzský národ vést nemůže.
Když budeme brát ohledy na názory lidu, bude s naší zemí konec.
Taková pýcha a neochvějné sebevědomí.
Bylo jí souzeno stát se královnou,
takže ani jinak žít nemůže.
Vrať se ke Královské gardě, Oscar.
Já už svoji jednotku mám.
Tohle je sbohem.
Adieu, Vaše Veličenstvo.
10. ČERVENCE 1789
Do 10. července 1789
se v Paříži shromáždili vojáci ze všech koutů Francie.
Pociťte zášť
lidu, co zná jen bídu a zmar.
Strhané tváře...
sleduj, jsou všude kolem nás.
Drazí spoluobčané!
Král se nám
konečně rozhodl vyhlásit otevřenou válku!
...nechte plát zášť v srdci svém.
Zvedněte zbraně, druzi mí.
Nastal čas se bít.
Každý z nás se přece rodí svobodný.
Přetrhni okovy.
Ancien régime
je ohavný.
Pryč s řetězy!
Kdekoliv budeme, vždycky hruď vypněme.
Lepší dny čekají,
tak zvedněte pochodně, půjdeme jim vstříc společně.
Šance je tu, tak chopte se nové Francie.
My žádné vládce nemáme,
my jsme svobodní.
Vive la France,
nechť žije svoboda, rovnost a bratrství.
To přece nemůžeme, velitelko!
Pokud vyrazíme do ulic,
budeme muset namířit zbraně proti lidu.
Možná ne.
Zatím nám nařídili, jen ať jsme v pohotovosti.
To je to samý!
Vy jste šlechtična, takže...
Takže co?
Myslíte si, že mě to netrápí?
Copak se tu nenajde nikdo, kdo je mě ochotný poslouchat?
Vyrazím do ulic s vámi a osobně vám budu velet.
- Naše velitelka? - Ona půjde s námi?
Chcete říct, že se postavíte za nás?
Samozřejmě.
V tom případě půjdu s vámi.
Vy mi velet klidně můžete.
- Přesně tak! - Jo!
André.
No?
Ty tady zůstaň.
Jen s jedním okem je to pro tebe moc velký risk.
Chtěla jsi přece, ať dál stojím po tvém boku.
Říkala jsi to.
Jsem jako tvůj stín.
Bez tebe nemůžu existovat.
Budu tě následovat třeba až do hlubin pekla.
André...
Dobrá.
Tak mi aspoň splň jedno sobecké přání.
Drž se u mě a nedovol, abych ztratila odvahu.
Rozumím. Nikdy tě neopustím.
Neznám vřelejšího člověka, než jsi ty.
To není dobré.
Oscar se to nesmí dozvědět.
Nemůžu o tom nikomu říct.
Oscar.
Ano?
Když jsem ti řekl, aby ses provdala,
jenom jsem tě chtěl ochránit
před blížící se bouří.
Ale měla bys...
jí jít vstříc.
Pokračuj po cestě, kterou sis zvolila. Jdi tam, kam velí tvoje srdce.
Ať se stane cokoliv,
můžete mi věřit, že jste ze mě nevychoval žádného zbabělce.
Já vím.
Ale...
Prosím, slib mi,
že se nám v pořádku vrátíš domů.
Matko...
Přinesl jsem víno, Oscar.
Dám ho sem.
André.
No?
Aspoň dneska...
Na jednu noc...
chci být s tebou.
Cože?
Chci strávit jednu noc...
jako manželka Andrého Grandiera.
Ty by ses mi vážně úplně odevzdala?
Znamená to, že chceš být se mnou?
S někým, jako jsem já?
Oscar!
Už nemůžu dál čekat.
Už to nevydržím.
Čekal jsem na tebe až příliš dlouho.
Oscar.
Dál to nezvládnu.
Nemáš se...
čeho bát.
Jsem jenom tvoje.
...kradl ses za mnou jako stín.
Teď tvoji něhu pocítím.
Konečně oba můžeme
vpustit do srdcí svých slunce zář.
Plně se ti odevzdám...
Miluji tě.
Všechno dobré i zlé, co se nám kdy stalo,
jsme zažili spolu.
A abychom tak mohli žít i nadále,
musíme se jeden druhému odevzdat.
Vždycky jsi po mém boku.
V těch pomíjivých jarních chvílích i v parných letních dnech.
Když začne vát podzimní vítr i když všechno zasype sníh.
Jsme jako Castor a Pollux v souhvězdí Blíženců.
Vždycky jsi se mnou.
Miluju tě.
André.
André!
Můj drahý muži...
Miluji tě.
Vojáci! Pochodem vchod!
TUILERIJSKÝ PALÁC
13. července 1789
vypukly v Paříži nepokoje poté, co hladoví měšťané
začali házet kameny po Německé kavalerii.
Vojáci!
Armáda střílí po civilistech.
Už jsem vám říkala, že v srdci
jste všichni svobodní.
Říkala jsem, že srdce, které každému z nás bije v hrudi,
si nikdo zotročit nemůže.
Nyní mi prosím dovolte, abych se opravila, protože jsem se vyjádřila špatně.
Nikdo si nezaslouží být svobodný jenom ve svém srdci.
Nikdo nemá právo vlastnit ani vlásek na vaší hlavě.
Všichni jsme si před Bohem rovni a měli bychom být svobodní.
Odvážní občané Francie
se teď hrdě sjednotili pod praporem svobody, rovnosti a bratrství.
Tímto se zříkám titulu hraběnky
a veškeré půdy, kterou vlastním.
A teď si vyberte vy!
Budete sloužit šlechtě, která vás poštve proti vlastním druhům?
Nebo se chopíte svého práva na svobodu
a připojíte se k tomuto úžasnému novému hnutí?
Paní velitelko!
Samozřejmě budeme stát při vás!
Ať žije naše velitelka!
Vive la France!
A teď pojďte, moji stateční vojáci.
Připojíme se k lidu a budeme bojovat za náš národ!
Dnes chod dějin nezmění jeden hrdina nebo generál,
ale my občané!
Stanou se z nás bezejmenní hrdinové národa!
Naším cílem jsou Tuilerijské zahrady!
Kupředu!
- André. - No?
Až ten boj skončí, vezmeme se.
Sbohem.
Sbohem všemu, co mě kdysi omezovalo
a co jsem kdysi tak zbožňovala.
Francouzská garda!
Kupředu!
Palte!
Francouzská garda je na naší straně?
Francouzská garda je proti nám? To snad ne!
Oscar...
Palte!
Držte formaci.
Kupředu!
Teď se rozprostřete.
Chraňte naše spoluobčany a obkličte nepřítele!
Nenechte je postoupit dál!
Velí jim ženská. Brzo se rozutečou.
- Jste jenom poskoci! - Naši velitelku nepodceňujte!
Ať žije Francouzská garda!
Musíme jim pomoct!
Pal!
Připravit!
Pal!
Jeane!
Připravit!
Oscar!
André!
Pal!
André!
Ksakru!
Palte!
Zatraceně! Ústup!
Stáhněte se na Martovo pole!
Vydrž! Dostaneš se z toho!
Vrať se na bojiště.
Nemluv.
Proč by velitelka
opouštěla svoji jednotku?
Nemluv, říkám!
André! Nejdřív musíme zastavit krvácení.
Tvoje oči.
Cože?
A tady je...
tvůj nos.
A tady tvoje rty.
Ty mě nevidíš?
Jak dlouho už to trvá?
- Tak mluv! - Paní velitelko!
Proč jsi mi nic neřekl?
Proč jsi šel se mnou?
Ty hlupáku!
André...
Oscar...
S těma modrýma očima
vypadáš
úplně jako Pegas.
I tvé zlaté vlasy vlající ve větru
připomínají jejich kouzelná křídla.
Kouzelná křídla...
André.
Ne... neopouštěj mě!
Nenechávej mě tady!
Nenechávej mě tady samotnou!
André!
Psalo se 14. července 1789.
Den, který později vešel ve známost po celém světě,
začal stejně jako den předtím.
Bylo teplo a na obloze nebylo ani mráčku.
Vojáci.
Všechna děla na bastilských hradbách míří do ulic Paříže.
Naši rozzuření spoluobčané
ale neúprosně postupují směrem k ní.
Přidáme se k nim!
Budeme bojovat společně!
Jedeme, André.
Můžeme?
Dejte mi chvilku, prosím.
Omlouvám se.
K Bastile!
- Otevřete bránu! - Odevzdejte zbraně!
Jaké jsou vaše rozkazy, veliteli?
Je to jenom rozohněný dav.
S námi se nemohou měřit.
Připravit!
Pal!
Pomozte raněným!
Proč po nás střílejí?
Jsme zachráněni!
To je Francouzská garda!
Připravit!
Pal!
Je čas setřást všechny řetězy,
máme dost života v bídě a depresi.
Vaše hradby se zdály být příliš vysoké...
Přímý zásah!
Přebijte pušky! Teď už je rozdrtíme!
Drazí spoluobčané!
Zapalte vozy se slámou.
Tak si vytvoříme kouřovou clonu.
Alaine! Nepřestávejte střílet. Miřte na dělostřelce!
Pierre!
Ty povedeš vojáky k bráně a pomůžeš lidu spustit most.
A potom vtrhneme dovnitř!
To je ono! Střílejte dál!
Jakmile budou naši spoluobčané uvnitř, budete je střelbou krýt.
To je jejich velitelka!
Miřte na ni!
Neustupujte!
La Salle, vyjeďte s děly před bránu a rozstřílejte ji.
Velitelko!
Palte! Na co čekáte?
Velitelko!
Alaine... Tvoje ruka...
Bojujte dál...
Nepřestávej střílet...
Už chybí jen trochu...
Už jen trochu a Bastila padne.
- Rozkaz! - Rozkaz!
André...
Můj André...
Bolelo to?
Vezmi mě za ruku, André.
Nedovol, abych ztratila odvahu...
Velitelko!
Polož mě, Alaine.
Za přední linií vás někdo ošetří.
Prosím...
polož mě na zem.
André...
na mě už čeká.
Já se nebojím.
Šla jsem cestou, ve kterou jsem věřila.
Můžu odsud bez sebemenších výčitek odejít.
Nakonec jsem poznala i lásku.
Velitelko!
Nad Bastilou vlaje bílá vlajka!
Konečně opravdu padla!
Moje milovaná Francie.
Moji báječní, stateční krajané.
Svoboda, rovnost a bratrství.
Nechť tyto úžasné ideály
navždy zůstanou základními kameny, na kterých stojí lidská společnost.
Vive...
la France.
Velitelko!
Paní velitelko!
- Dokázali jsme to! - Hurá!
Vyhráli jsme!
14. července 1789: Pád Bastily
Tato událost započala novou kapitolu v dějinách lidstva.
26. srpna 1789: Deklarace práv člověka a občana
Toto prohlášení ctilo myšlenku svobody a rovnosti pro všechny
a stalo se stěžejní dokumentem o lidských právech.
5. října 1789: Říjnový pochod
Pařížské ženy rozzlobené nedostatkem jídla
se rozhodnou táhnout na Versailles.
6. října 1789:
Královská rodina navždy opouští Versailles
a je nucena se přestěhovat do Tuilerijského paláce v Paříži.
20. června 1791: Útěk do Varennes
S pomocí hraběte von Fersena se král se svou rodinou pokouší utéct z Francie.
Hněv mezi obyvatelstvem stále sílí.
13. srpna 1792:
Král je zbaven veškeré autority
a je i s rodinou uvězněn v pařížském Templu.
21. září 1792: Zrušení monarchie
Ludvík XVI. abdikuje a Francie je vyhlášena republikou.
21. ledna 1793:
Ludvík XVI. je popraven.
1. srpna 1793:
Marie Antoinetta je oddělena od svých dětí
a převezena do paláce Conciergerie.
16. října 1793:
Marie Antoinetta je popravena.
20. června 1810
Hans Axel von Fersen je usmrcen rozohněným davem ve svém rodném Švédsku.
Zůstal věrný slibu, který složil Marii Antoinettě,
a nikdy se neoženil.
Francouzská revoluce,
která začala pádem Bastily 14. července 1789,
vyústila v takzvaný Jakobínský teror,
který ukončil až Napoleonův převrat 9. listopadu 1799.
Versaillské růže ale nepodlehly ani té době bouřlivých změn.
Jejich vůle byla nezlomná.
Kvetou tam ještě dnes.
Stejně syté a důstojné jako dřív.
A v hřejivém svitu slunce
jejich barva ani nikdy nevybledne.
Překlad titulků: Veronika Kursová