Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Det er et kapløb mod tiden i Thailand for at redde fodbolddrengene.
Drengene frygtes omkommet,
EN DOKUMENTAR FRA NETFLIX
efter at de forsvandt med deres 24-årige træner.
Der er intet pres for interviewet i dag.
Skæbnen for 12 fodboldspillere
og deres træner i Thailand har vakt bevågenhed i hele verden.
Du skal ikke svare på spørgsmål, du ikke vil besvare.
Der er ingen rigtige eller forkerte svar.
Det er det største internationale redningsforsøg.
Der er hjælp her fra hele verden.
Det vigtigste for os er dit velbefindende. Vi kan altid stoppe.
Okay.
Det var et drama, hele verden så udspille sig.
Lukket inde i en oversvømmet grotte i 17 dage.
Omverdenen ved det sikkert ikke,
har ingen anelse om, hvordan det var for os.
Måske er sandheden ikke, hvad folk forventer.
CHIANG RAI, NORD-THAILAND
Titan, hold dig inde til siden.
Den dag mødtes vi for at spille fodbold.
Hej.
-De bider måske. -Kom så!
Så mange hunde!
DEN 23. JUNI 2018
Næste. Næste person, kom så!
Jeg er Eakapol Jantawong.Jeg kaldes Eak.
Der er kun et hop, okay?
For at være træner skal du være leder.
Og du må have disciplin.
Det er et must.
Se dine kammerater.
Og du må være vild med det.
Se deres position.
Kun to afleveringer. Kun tre berøringer.
Okay. Fremad. Dom, kom ind. Titan.
Kan du gå fremad?
Skolebørnene her
er oftest i scooterbander og drikker og ryger.
Dette fodboldhold blev skabt for at holde dem væk fra stoffer.
Følg efter ham.
De fleste kommer fra ret fattige familier.
Gå derind.
Jeg vil være professionel spiller på landsholdet.
Pas på modstanderne. Forsvar. Dæk ham.
Man-U.
Manchester United.
Man-U.
Træner Eak sørger for, at vi er flittige.
Vi træner hårdt.
Det virker ikke.
Jeg presser dem, så de kvalificerer sig til fodboldskoler.
Så de kan få stipendier til at studere gratis.
Kom nu, det er pause.
Jeg var 24 år.
Når vi er væk fra banen, er jeg mere som en storebror.
Kom nu.
Selvom vi ikke er biologisk beslægtede, hænger vi ud sammen som familie.
Tophold fra nord spiller mod tophold fra syd! 2-0.
Vores plan efter træning var at gå ind i grotten.
Børn fra byen har centre i weekenderne. Men for børnene fra landet
er der kun bjerge og skove at udforske.
Det mest spændende eventyr ville være at tage til Tham Luang.
Jeg havde været der tit.
Da vi var færdige, spiste vi lidt.
Jeg købte ti pinde grillet svinekød og et kg ris.
Jeg kunne ikke spise op og smed det væk.
Æd de klistrede ris. Spis.
Hej.
Klar. Gør jer klar.
-Af sted. -Kom så.
Vi spiste op…
-Kom så. -Kom nu.
…og cyklede til Tham Luang.
-Forsigtig. -Fart på.
-Vent. -Jeg kommer med. Af sted.
Også mig. Vent.
Hvad?
Følg efter mig. Kom nu.
Den dag regnede det overhovedet ikke. Der var solskin.
Af sted!
Nogle var meget spændte, da det var første gang i grotten for dem.
-Af sted! -Kom så!
De trådte i pedalerne med al kraft!
Og som altid blev jeg forladt.
Jeg er så træt.
Titan var den yngste.
De driller ham.
Der gik ikke en eneste dag uden at drille. Hver dag.
Titans styrker?
Jeg tror ikke, han har nogen.
Titan og jeg er tætte. Vi er som brødre.
På vejen passerede vi appelsinlunde på begge sider af vejen.
NATURPARK
Bed til den lokale ånd.
Se derover.
-Fart på. -Kom så.
GROTTEN OVERSVØMMES FRA JULI TIL NOVEMBER
INGEN ADGANG HERFRA!
Vi kom ind i hulen og så skiltet. "Vi kan ikke gå ind."
Skiltet sagde, det oversvømmede fra juli til november.
Da vi gik ind i grotten, var det 23 juni.
Det var ikke regntid endnu.
Vi bad Nang Non-ånden om tilladelse til at komme ind.
Nang Non er den lokale ånd.
Hvis vi ikke respekterede hende eller ikke bad om tilladelse,
kunne der ske noget slemt.
Der er en historie bag ånden.
Hun var en prinsesse.
Der var en stalddreng, der var forelsket i prinsessen.
Så de flygtede.
Soldaterne jagtede dem.
Stalddrengen ledte efter mad til prinsessen…
Men han blev dræbt af soldaterne.
Prinsessen ventede, men han kom ikke mere.
Så hun begik selvmord med en hårnål.
Derfor ligner bjergkæden den sovende prinsesse.
-Hent cyklerne. -Ind i grotten.
-Fart på. -Kom nu.
-Wow. -Ja så.
Da vi nåede ind til grotten, var børnene glade.
"Hov! Er det virkelig så stort? Det er enormt! "
De fleste af os efterlod ting der. Tasker, sko, alt.
Af sted.
Vi tog ikke mad eller snacks med. Hver af os tog en lommelygte og gik ind.
Jeg bad Tee lede, så jeg kunne være den sidste.
Tee var min højre hånd.
Jeg havde det bedre med Tee ved min side.
Fordi han kunne tage sig af de andre børn.
-Wow. -Af sted.
Jeg havde været der.
-Kom nu. -Vent.
Jeg var sikker på, jeg kunne lede dem ind.
Vi ville kun være der en time.
Jeg havde timer senere.
Der var masser af leg.
Vi drillede hinanden.
Vi driller Tee mest. Fordi han havde en kæreste.
Vi legede, han tog foto af og holdt hånd med hende.
Af sted.
De driller hinanden hele vejen.
Jeg var glad for at se dem sådan.
-Er der flere steder at gemme sig foran? -Ja.
Da vi kom til T-krydset,
kunne vi ikke dreje til højre, for der var kun et par meter.
T-KRYDSET
Vi måtte gå til venstre.
Jeg var bange, da vi nåede T-krydset.
Det var som en strøm.
Jeg var bange for, det ville oversvømme, og vi ikke kunne komme ud.
Uanset årstid er der altid vand.
Der var aldrig tørt.
Jeg sagde, at der kommer meget vand ind.
Vi burde måske vende om.
Vi sagde, at han kunne gå tilbage.
"Er du en kylling? Kylling!"
Jeg ville have, de selv bestemte, om de ville gå tilbage.
Det var smukt, men vi måtte gå videre.
Vi stemte om, hvem der skulle blive eller gå.
-Lad os gå. Lad os gå nu. -Jeg vil også med.
Alle andre svarede: "Gå. Lad os fortsætte."
Inderst inde ville jeg stadig gå tilbage. Jeg ville ud.
-Forsigtig. -Lad os gå ind.
Vi efterlod vores tasker og tog skoene af, fordi vi ikke ville have, det blev vådt.
Vi tog vores lommelygter med. Det var det. Så fortsatte vi.
Vent på mig.
Jeg havde arbejdet i Tham Luang-grotten i to år.
Hver aften skulle jeg se, om der var nogen tilbage i hulerne.
Normalt begynder det at regne i juli. Og det var kun juni!
Jeg vidste ikke, hvor regnen kom fra.
Fra forsiden er
Tham Luang-grotten ti km og 316 meter lang.
Så når regntiden begynder,
strømmer vandet ned fra bjergene og oversvømmer hulen.
Der er huller, hvor vandet kommer ind fra alle retninger.
Jeg har talt 11 cykler.
Ved første øjekast troede jeg, de var voksne.
Går du ind, uden at parkvogterne ved det,
kan du sidde fast hele natten, uden at nogen ved det.
Vi gik dybere ind, fordi det var så smukt.
Der var en aura, der trak os ind.
Jeg ville tage børnene med for at se noget smukt.
Jeg tænkte bare, at jeg ville vise børnene noget nyt.
Det var smukt. Så smukt.
Det var som glimmer. Det var fantastisk i dette store kammer.
Titan havde privatlærer og skulle hjem før fem.
Jeg sagde: "Lad os gå."
"Vi har ikke tid. Vi kommer en anden dag."
Af sted.
Så vi vadede tilbage,
og vi talte og snakkede som normalt.
Indtil vi kom tilbage til T-krydset.
Da vi nåede T-krydset,
sagde jeg: "Er det den vej, vi kom?"
Der var kun én vej ud.
Eak sagde, vi kom fra denne vej.
Vand havde oversvømmet T-krydset.
Vi kunne ikke komme igennem.
I det øjeblik tænkte jeg.
Vi er i store problemer.
Alle var chokerede.
Jeg sagde, vi skulle finde en vej ud.
Jeg ville lede efter udgangen.
Så besluttede jeg at dykke.
Jeg havde en dårlig følelse. Vil Eak finde en vej ud?
Jeg åbnede øjnene, men jeg kunne ikke se noget.
Jeg prøvede at grave med hænderne…
…men kunne ikke finde en vej.
Og så begyndte luften i lungerne
at slippe op.
Jeg følte, jeg skulle besvime.
Og da det skete, trak jeg i rebet…
En, to…
Drengene trak mig ud igen.
En gang til.
Jeg troede, jeg skulle dø.
Jeg havde ikke mere luft.
Jeg sagde til drengene, at der ikke var nogen udvej.
Da Eak fortalte os det, var vi tavse. Vi vidste ikke, hvad vi skulle gøre.
Er der nogen?
Klokken fem eller seks var de stadig i hulen.
Min chef fik to mand til at lede efter dem.
-Hvor er I? -Hvor er I?
Vi gik fra det første kammer til det andet kammer.
Vi kaldte på dem, men fandt dem ikke.
Der flød meget vand ind.
Og de var ikke i tredje kammer.
Og jeg tænkte, vi ville finde dem i T-krydset.
Er her nogen?
Men da vi ankom, fandt vi kun deres tasker og sko.
Jeg ledte, indtil jeg fandt deres telefoner.
På det tidspunkt sank mit hjerte.
De var bare børn.
Der kom mere vand ind.
"Hvad skal vi gøre nu?", sagde jeg.
Hvordan får vi børnene ud?
Hvor er I?
"Kom nu. Lad os hente hjælp. "
Da jeg fandt ud af, vandstanden var steget,
måtte jeg ikke skræmme børnene.
Så jeg prøvede at opføre mig så normalt som muligt.
Jeg sagde til børnene, at det måske var tidevandet.
Jeg troede virkelig, vandet ville synke. Så jeg bad dem finde et sted at sove.
Vi kan tjekke vandstanden i morgen. Vi går, når vandet synker.
To, tre, ja.
"Det skal nok gå." Vi tænkte positivt.
Jeg kom for sent til mine ekstra timer. Jeg tænkte i smug: "Fedt! Ingen timer!"
Ingen var gået i panik endnu.
For dem var det bare et nyt sted at sove. Det var stadig en del af eventyret.
Den første nat var vi kun bekymrede for at blive råbt ad.
Nogle havde ikke fortalt forældrene, hvor vi var.
Jeg tænkte, mine forældre ledte efter mig og prøvede at finde ud af, hvor jeg var.
Jeg bliver bekymret, når Tee er ude med sine venner.
Jeg ventede og ventede, men han kom ikke hjem.
Jeg troede, at Tee var i et slagsmål.
Så ringede et barn på hans skole og sagde, at Tee sad fast i en grotte.
Da min mand tog mig med dertil, syntes jeg, det var skræmmende.
Da jeg gik ind, kunne jeg se folk samles.
Gå ned til højderyggen.
Lad mig hjælpe.
Deres sko var ved indgangen. Ingen havde flyttet noget.
Min søns cykel var der sammen med hans taske.
Jeg var chokeret.
Det så øde ud, og mit hjerte sank, da jeg så hulen.
Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle gøre.
Jeg kunne kun bede guderne om at beskytte ham.
Jeg vidste ikke, at min søn var gået ind i grotten.
Han sagde, han skulle til fodboldkamp.
Det sagde han.
Jeg vidste ikke, han ville tage til en grotte som denne.
Folk stillede mig spørgsmål, men jeg græd bare.
Jeg kunne ikke svare på det tidspunkt, fordi jeg var så ked af det.
Første nat slukkede vi ikke lommelygterne.
Alle ville have været bange i mørket.
Vi sov ved siden af hinanden.
Vi holdt hinanden.
Det føltes koldere end is, det føltes, som om kulden bed os.
Vi kunne kun høre vores vejrtrækning
og vores hjerterytme.
Den første nat var jeg bekymret for, om vi ville overleve,
og jeg var ansvarlig for 12 andre liv.
Og vi anede ikke, hvad der ville ske med os.
Vores første historie handler om hændelsen i går aftes.
Ja.
Grotten oversvømmedes.
Selv myndighederne kunne ikke nå dem.
FARE! JUL-NOV OVERSVØMMELSE
Okay, optælling.
-En. -To.
-Tre. -Fire.
-Fem. -Seks.
Vi har sendt otte hold.
Hvor mange er det?
Cirka 50 mennesker. De slæber dykkerudstyr og mad ind.
Meget få mennesker, selv ikke huleforskere,
kendte vejen gennem Tham Luang.
Jeg er en huleudforsker, der kender Tham Luang-grotten.
Den første dag under eftersøgningen i grotten
blev T-krydset oversvømmet.
Første udstyr, der brugtes til missionen, bestod af en lille vandpumpe
og reb og alt, hvad vi kunne få fat i i området.
Nu er det tid til, at pumperne gør deres job og åbner stien.
Vi kæmpede mod vandet med begrænset udstyr,
der ikke var avanceret nok til at pumpe vand.
Da det begyndte at regne, stoppede det ikke.
Med kraftig regn kunne det oversvømme, og de ville drukne.
De ville ikke blive fundet.
Hvis der ikke kommer mere regn,
og vandet synker, kan vi pumpe. Det ville være godt nyt.
Jeg var glad, da guvernøren ankom. Han ville fortælle os, om der var nyt.
Han kom for at give os opdateringer hver anden time.
Jeg håber bare, de har det godt, og at der ikke er mere regn.
Vi måtte arbejde mod tiden, mod naturen.
Det begynder at fyldes med vand, vidste du det?
-I går var vandet ikke så højt. -Den fyldes.
-Er der mere vand? -Ja.
Vi måtte skynde os,
for vi vidste, at der ville komme mere vand fra hulen.
INDGANG T-KRYDSET
GROTTENS INDERSTE DEL
Hvis de to strømme mødtes, ville det oversvømme helt til hulen.
Det var bekymrende.
18 TIMER INDE I HULEN
Vandet var der, da vi vågnede.
Jeg vendte mig, og vandet var ved siden af os.
Det gik så hurtigt. Det jagtede os.
Jeg måtte finde en løsning.
Jeg samlede gruppen for at finde ud af, hvad vi skulle gøre.
"Hvad med at finde en vej ud længere inde?"
Jeg bad dem spare på lommelygterne.
Bruge dem sparsomt.
Jeg sagde konstant, at vi ikke måtte give op.
Vi begyndte at klage. "Hvor fanden er redningsfolkene?"
"Hvorfor leder de ikke efter os? Hvorfor er der ingen hjælp?"
Ikke nok folk!
Fri bane.
Hvornår er de virkelig i fare?
Jeg ved ikke hvor længe, men hvert minut er vigtigt.
Langsomt. Forsigtig.
Titan, min søn, jeg venter på dig.
Lad os tage hjem, okay? Lad os tage hjem.
Jeg følte, at Titan måtte kunne høre mig.
Jeg troede virkelig, at jeg kunne kommunikere med min søn.
Han skulle vide, at jeg ventede på ham.
Jeg kom normalt ikke tilbage fra arbejde før ni
Derfor var han tættere knyttet til Eak.
Jeg tænkte på Eak, og at han er sammen med Eak.
Jeg tænkte: "Eak, du må hjælpe Titan ud."
"Jeg tror, du kan få ham ud."
-Lokal ånd, giv vores drenge styrke. -Rolig nu.
Hektisk søgen efter 12 drenge og træner.
DRENGE OG TRÆNER SAVNET
Desperate familier venter på nyt.
FAMILIER CAMPERER VED GROTTE
Det var en lokal nyhed. Jeg troede ikke, det ville blive til noget.
Jeg tænkte på det tidspunkt: "Det er 13 døde."
Men nyhedsdirektøren var ivrig. "Det bliver en kæmpe historie."
Alle de vigtigste agenturer ankommer. De bliver sendt for at hjælpe os.
Der kom mange forskellige mennesker.
Læger, sygeplejersker, soldater, styrker fra hele Thailand.
Det var det, der virkelig rørte mig.
Der er enheder, der undersøger området og leder efter måder at komme ind på.
Grænsepolitiet flyver over stedet i deres helikoptere
for at finde en anden vej inde i hulen.
Hvad angår de lokale embedsmænd, skovbrugsmedarbejdere og militæret,
vil de undersøge området
og stoppe huller, hvor der kan strømme vand ind.
SEALs flyver direkte fra Sattahip og ankommer ved midnat.
Jeg var kommandør for SEALs.
Det var et kapløb mod tiden og vandet.
-Pas på fødderne. -Lidt mere, en, to.
Vi skulle pumpe vandet ud,
så vore SEALs kunne finde drengene så hurtigt som muligt.
De thailandske SEALs er særlig dygtige til at dykke.
Vi nåede T-krydset.
Så prøvede vi at dykke ud over T-krydset.
Da vandstanden steg, kunne vi ikke gå længere ind.
TRE DAGE INDE I HULEN
Tee satte alarmen til seks om morgenen.
Uden at kende tiden havde det været stressende.
Vi ville have tilbragt dagen uden en plan.
Jeg gav dem en rutine.
Morgen til aften arbejdede vi på at finde en vej ud.
Træner Eak sagde altid, der var en vej ud.
Så vi arbejdede på at finde den hver eneste dag.
Jeg måtte være positiv, så de ikke gav op.
Vi gik, indtil vi var trætte, og på det tidspunkt var det sent.
Sult var det eneste, jeg kunne tænke på.
Alle begyndte at tale om mad.
Det var som sult oven på mere sult. Det var en frygtelig smerte.
Vi ville spise alt, vi kom i tanke om. Hver eneste ting.
Bestille KFC.
Vi tænkte: "Vil de levere til os her?" Typiske ting, man tænker, når man sulter.
En dreng drømte, at han drak sojamælk, hans yndlingsdrink.
Han drømte, han sugede på sugerøret.
Men da han vågnede, suttede han faktisk på Aduls tå.
Jeg ville spise, hvad vi spiste på fodboldbanen den eftermiddag.
Det var spild, fordi jeg spiste så lidt. Havde jeg vidst det, havde jeg spist mere.
Jeg drømte, at jeg spiste med min familie.
Jeg håbede, at hvis jeg kom ud,
kunne jeg smage min mors mad igen.
Da vi ikke havde mange penge,
lavede min mor enkle retter til mig.
Hjemme fik vi altid ribben og karrykål.
Jeg ville gerne spise mors mad.
Jeg kunne kun bede dem drikke vand.
Gøre, hvad vi måtte gøre for at overleve.
At drikke vand hjalp lidt, men vi var stadig sultne.
Vi begyndte at føle os trætte uden styrke.
Da jeg prøvede at rejse mig, faldt jeg om.
Jeg måtte gøre, hvad jeg kunne, for at beskytte dem.
Mine forældre skiltes, da jeg var lille.
Så jeg blev buddhistisk munk, så jeg ikke lå mine slægtninge til last.
Jeg var ordineret i over ti år, før jeg forlod munkebroderskabet.
At blive ordineret som novice hjalp mit sind og min krop.
Hvis vi bliver deprimerede, falder vores kroppe også sammen.
Men er vi mentalt stærke, vil kroppen genoprette sig.
Før vi sov, bad vi om alt helligt for at beskytte os.
Han bad os bede til Nang Non i håb om et mirakel.
Det fik os til at føle ro.
Vi skulle være rolige, så vi ikke mistede fornuften.
Hvis ingen kom for at redde os, blev vi ikke skøre.
Vi skulle bare samle os.
Vi trak vejret ind og ud og bad om, at vi ville overleve.
Regnen falder hårdt.
Og hvor jeg står, var det nationalparkens plæne.
Nu er det et hav af mudder. Alle dele af denne operation er svære.
-Kan man overleve derinde? -Det afhænger af, hvor de er.
Fra hvad ved du om den slags huler?
THAM LUANG GROTTE-EKSPERT
Hvis de er det rette sted, kan de overleve i fem, seks dage.
Men vandstanden bliver højere og højere nu.
Jeg har håb. Børnene skal komme ud i god behold.
Alle 13 børn.
Folk sagde, jeg skulle bede for at stoppe regnen,
at Tham Luangs ånder stopper regnen.
Så vi kan få drengene ud.
Mark er en lille dreng.
Han er mørkeræd.
Vi har været igennem meget sammen.
Fordi jeg skiltes fra hans far, da han var omkring et år gammel.
Jeg tænkte på, om han ville overleve.
Jeg kunne ikke klare det, og jeg besvimede.
Det føles, som om jeg var blevet vanvittig.
Har du det bedre? Det er ammoniak.
-Massér hende. -Hun er ved bevidsthed igen.
FIRE DAGE INDE I HULEN
Vandstanden faldt ikke, den steg. Vi gik videre for at finde en vej ud.
Vi var nået til et punkt, hvor vi ikke kunne gå længere.
Vi kunne ikke finde en flugtvej.
Der var kun mørke.
Det var for meget.
Jeg ville se lyset.
En af drengene i gruppen sagde:
"Jeg kan ikke mere. Jeg er udmattet. Jeg vil hjem!"
Vi klarer den. Tro mig.
Stressen tog til, og der var også sulten.
Vi kunne ikke klare det længere.
Alle gav sig selv skylden. Vi burde ikke være kommet.
Eak sagde: "Græd. Slip det hele ud."
Vi ville se vores forældre. Vi var sultne.
Vi fortalte hinanden, at vi elskede hinanden.
Vi var så stressede.
Jeg troede ikke, vi ville overleve.
Jeg fortalte dem, at hvad end der skete med os, må vi ikke bryde sammen.
Vi må hjælpe hinanden.
Det var stille i fem minutter.
Vi hørte en helikopterlyd.
Det lød som en helikopter, der fløj over os.
Jeg hørte et bum, som om nogen gjorde noget højt.
Som at bore eller noget.
Alle råbte: "Hey". Alle havde håb igen.
Pludselig var der håb.
Kom nogen for at redde os?
Hjælp os.
Jeg kunne ikke finde ud af, hvad der lavede lydene.
Er der nogen?
Pludselig kunne vi høre lyd af vand.
Jeg prøvede at se, hvad der foregik.
Jeg så en mørk skygge komme mod os. Som en flodbølge!
Det var som en styrtflod.
Jeg sagde til alle, de skulle løbe for at nå højere sted.
Alle begyndte at puffe og skubbe hinanden væk.
Eak var nær blevet fejet væk. Hvis han ikke var sprunget, var han død.
Det var højt.
Og så stilheden.
Vandet blev stille.
INDGANG, KAMMER 2, KAMMER 3
Vi endte ved et af de højeste punkter i hulen.
KAMMER 9, HVOR DRENGENE ER
Der var ingen vej ud. Og nu var vejen helt oversvømmet.
Der kom vand ind og fyldte hulen.
Man kunne høre vandet ramme hulens vægge. Bum, bum, bum.
Vandet strømmede mod os.
Vi var chokerede. Vi havde aldrig set noget lignende.
Da vandet steg, trak vi os tilbage.
Vi måtte starte fra begyndelsen ved indgangen til grotten.
Det var deprimerende på det tidspunkt.
Vi var afskåret fra begge veje.
Nu havde vi intet valg.
Vi var fanget. Der var ingen steder at tage hen.
Vi håbede, vandet ville stoppe der. Lad ikke vandet stige mere.
Jeg begyndte at forestille mig, at hvis vi døde, ville det være druknedøden.
Jeg følte, det var sådan, vi ville dø.
Jeg var bekymret, fordi min mor allerede har mistet et barn.
Jeg ville ikke have, hun blev trist igen.
Tle er en følsom dreng.
Hans forældre forkæler ham, da han er enebarn.
Jeg krammede ham, når han sov.
Vi tre sov altid i samme seng.
Og jeg bebrejdede min skæbne.
Jeg havde meget karma at betale, da jeg ikke opfostrede mit første barn.
Og hvis jeg også mistede dette barn, kunne jeg ikke fortsætte.
Jeg gav mig selv skylden.
Jeg bragte dem derhen. Jeg er ansvarlig for dette.
Jeg ville ikke have, nogen skulle miste nogen.
Det er meget smertefuldt at miste en elsket person.
Da jeg var seks år gammel, døde min lillebror.
Og min mor kunne ikke komme over det. Så hun døde også.
Og kort efter blev min far syg og døde.
Hvis nogen døde…
…ville jeg ikke vide…
…hvordan jeg kan stå overfor deres familier.
Jeg ville ikke vide, hvordan jeg skulle klare det eller sige,
at jeg tog deres sønner med herind for at dø.
FEM DAGE INDE I HULEN
Vi var fanget.
Det eneste, vi kunne gøre, var at klatre op og grave os ud.
Jeg anede ikke, hvor tyk den faktisk var.
Jeg troede, hvis alle gravede, ville vi komme igennem.
Vi skiftedes til at grave.
Hvis der ikke var noget at lave, ville børnene forestille sig det værste.
Og så ville de bryde sammen.
-Vi kan hjælpe hinanden. -Flyt den.
Kom og hjælp mig.
Vi arbejdede sammen.
Det var teamwork, som når vi spillede fodbold.
Du kan ikke spille fodbold alene, vel? Vi skal alle spille sammen.
Vi var et team. Vi vinder eller taber sammen!
-Sæt farten ned. -Fremad.
Og børnene spurgte mig, hvor meget længere det var.
-Så jeg sagde fem meter. -Alle troede på det. Os alle.
Jeg forestillede mig, det kunne føre os til appelsingården.
Når vi havde gravet os igennem, spiste vi en fremmeds appelsiner.
Bliver vi skældt ud? Ville ejeren smide os ud?
Vi planlagde det grundigt.
Da vi kom ud og fandt gården, var der en lille butik.
Vi fik noget at spise der. Og hentede cyklerne ved grottens indgang.
Så cyklede vi hjem sammen.
Vi blev ved med at grave.
Nogle af os ønskede, at en asteroide kom og ramte hulen.
Bum! Når den ramte, kunne vi gå.
Da børnene lavede sjov, hjalp det lidt.
En spurgte: "Hvis en nøgen pige var her, hvad ville I gøre?"
Adul sagde: "Jeg er træt…
Jeg ville få hende til at grave!"
Alle grinede så meget. Vi troede, han ville sige noget andet.
Så mange sjove ting. Men stemningen var ikke sjov. Den var anspændt.
Det var vores sidste håb. Det var vores eneste udvej.
Jeg kunne virkelig mærke interessen for det, der skete dag efter dag.
Med tiden blev det som en mini-landsby i junglen,
hvor der var hundredvis af mennesker.
Det blev et kæmpe globalt fænomen.
Skæbnen for 12 fodboldspillere og deres træner i Thailand
har fængslet folk i hele verden.
Tolv unge fodboldspillere og deres træner savnes.
Har nogen sagt, hvor længe denne gruppe kan overleve?
De ved det ikke.
Redningsfolk har arbejdet døgnet rundt og pumpet tusindvis af liter vand
ud af grotten, så de kan få bedre adgang og finde gruppen.
Jeg husker, vi ankom. De fleste troede nok, de ville være væk.
Det var vist, hvad det var. De kan ikke være i live.
Men i de tidlige dage prøvede de at pumpe vandet ud.
Og så sendte de SEALs ind.
Men strømmen var så stærk, at de ikke kunne komme ind.
Og så bad de om international hjælp.
I går sagde vi, hvert minut tæller.
I dag tæller drengene hvert halve minut og hvert tiende sekund.
Men vi taber kampen mod vandet.
Og i dag har vi eksperter.
De er dykkereksperter fra hele verden.
Der var mange grupper, der arbejdede på denne operation.
Der var 8000 mennesker.
Dykkere fra Amerika, Australien og Kina.
Så der er en gruppe frivillige huledykkere.
En meget blandet forsamling af skøre kugler fra hele verden.
Så meget tidligt sagde jeg:
"Se, om der er noget, vi kan gøre fra Australien
med mandskab eller telefonrådgivning eller noget.
Bare sig til, og jeg kan muliggøre det."
Rick Stanton og John Volanthen er to meget kendte huledykkere
på eliteniveau i denne sport.
Min dialog med Rick var begyndt et par dage, før vi rejste
for at tage til Thailand.
Beskrivelsen af grotten fra Rick og John var, at den var fuldt oversvømmet.
Grotten var dybest set uigennemtrængelig.
Den thailandske SEAL og Ben Reymenants og en af Bens dykkekammerater
var involveret i at lægge nogle liner tidligt i grotten.
Men de oplysninger, vi modtog fra folk på stedet som Ben,
viste, at forholdene var alvorlige.
Tag ikke fejl.
Normalt ville jeg aldrig hoppe derind.
Udelukket.
Stærk strøm og nul synlighed. Jeg havde ikke meget håb.
Grotten var mørk og kompleks. Vi lagde et reb.
Den første gruppe dykkede og lagde en line.
Da de kom til enden, vendte de tilbage.
Den næste gruppe lægger en ny line derfra og fortsætter videre.
Døgnet rundt lagde de britiske dykkere på skift reb.
Først SEALs, så os, døgnet rundt.
Vi måtte fortsætte. Vi måtte finde børnene.
Vi måtte få drengene ud af hulen.
Den femte, sjette og syvende dag. De var alle ens.
Det var mørkt. Lommelygtebatterier var snart flade.
Vi begyndte at stresse over det.
Uden lommelygter kunne vi ikke se.
Sådan levede vi. Vi gravede, sad ned og drak vand. Det var det.
Hvis vi intet gjorde, ville vi bare vente på døden.
Ved at grave kunne vi overleve.
Mens vi gravede, kunne alle høre lyde.
Der var lyd af børn, der leger.
Jeg hørte en hane, og nogle af de yngre drenge hørte hunde.
Vi vidste ikke, hvor de kom fra. Vi hørte dem bare.
Vores sanser spillede os et puds.
Er du okay? Af sted. Hej.
Vi trøstede hinanden. Hvis nogen ikke havde det godt,
trøstede det ældre barn det yngre.
Jeg sagde til drengene, at nogen ville redde os.
At vi ville overleve og ikke dø der.
Tee trøstede mig. Han gav mig håb.
Jeg måtte sørge for, de overlevede.
Vi tog dem med herind. Vi måtte få dem ud i live.
Jeg savnede min mor. Jeg savnede alle i min familie.
Nogle af drengene sov ved siden af mig på mine arme.
Da vi sov, holdt vi hinanden…
Det føltes, som om jeg krammede min familie.
Jeg kunne slet ikke sove. Jeg talte med min mand.
Hvad ville vi gøre, hvis han døde?
Jeg havde ikke spist i tre dage.
Jeg er bekymret for min søn. Gad vide, hvad han laver lige nu.
-Hvordan har du haft det? -Jeg er stresset.
Vil du sige noget?
Jeg vil se min søn.
Jeg nægtede at sove.
Folk ville have mig til at sove. De gav mig medicin.
Men jeg nægtede at tage den.
Hvis nu min søn kom, og jeg var der ikke.
-Har du stadig håb? -Fifty-fifty…
Jeg var nede den dag, da folk kom og spurgte:
"Hvis din søn døde, hvordan har du så råd til begravelsen?"
Jeg var knust.
Jeg beder til, at uanset hvad må vi finde børnene døde eller levende.
Jeg håber i det mindste at se deres kroppe.
Jeg må sige,
at videnskab endnu ikke har givet noget. De lokale er bekymrede.
I dag inviterede de Phra Khuva Boonchum,
en meget respekteret munk til Chiang Rai-provinsen.
Han afholder en tilgivelse og "frigiv"-ceremoni for ånden.
En ceremoni for at åbne vejen ind i hulen.
Phra Khuva Boonchum kom for at befri ånden og sprede medfølelse.
Ifølge legenden var den ærværdige munk Boonchum
Nang Nons sjæleven i tidligere liv.
Det havde regnet hele dagen, før munken ankom.
Da han ankom, stoppede regnen. Det stoppede.
Khuva mediterede og sagde,
at drengene stadig var sammen og i live.
Jeg græd ikke mere, efter Khuva kom, for jeg troede, min søn var okay.
Jeg troede, han var i sikkerhed, og det gjorde mig glad.
-Kom. -Til højre for at gå ud.
Drej til højre.
VATIKANET
Mine bønner går til drengene, der forsvandt i sidste uge.
Alle bad for dem over hele verden.
Lad os bede for de børn, der forsvandt den sidste uge.
Det var en karmisk kraft. Ikke kun fra Thailand, men fra hele verden.
NI DAGE INDE I HULEN
På den niende dag var der ingen energi tilbage.
Vi var et sted mellem livet og døden.
Eak gravede mest ud af os alle. Han ville have os ud derfra.
Eak gravede, indtil hans hænder blødte.
Jeg var ved at bryde sammen.
Da jeg gravede, græd jeg i al hemmelighed.
Hvis de så det, ville de også føle sig svage.
Jeg var bange for, at folk glemte os.
"De 13 børn har nok ikke overlevet." "Lad os glemme dem."
Mine venner havde det dårligt.
Vi krammede hinanden, klar til at give op. Hvis vi dør, dør vi.
Nogle af børnene sagde, vi kunne spise den første, der døde.
Den, der døde, kunne brødføde sine venner. For deres venners overlevelse.
Den nat, da vi lagde os til at sove,
sagde vi: "Hvis vi ikke graver os ud i morgen, er vi færdige."
TI DAGE INDE I HULEN
Min krop kunne ikke mere.
Jeg lå bare sammenkrøbet og krammede mig selv.
Vores hjerner lukkede ned.
Alle sagde…
"Det er vores sidste dag."
Vi var bange for at dø.
Lommelygterne var næsten døde.
Eak bad os slukke lommelygterne og bare være der i ensomhed.
Pludselig hørte jeg en lyd.
Det lød som bobler.
Så hørte jeg det igen. Jeg hørte nogen sige: "Hallo?"
Hallo?
Der var en energi, der vækkede mig.
Følelser af sult og udmattelse forsvandt.
Vi var forbløffede.
Vi sagde: "Skynd jer, før de går."
Jeg faldt næsten i vandet, da jeg hoppede ned.
Jeg græd. Jeg græd.
-Tak. -Hej. Tak.
Hvor mange er I?
-Tretten. -Tretten?
-Ja, 13. -Fantastisk.
-Ja, ja. -Bed dem om mad.
Vi var så glade for, at nogen kom for at redde os.
Det var ubeskriveligt. Vi var meget glade.
Endelig var nogen kommet.
I har været her i ti dage. I er meget stærke.
-Stærke. -Meget stærke.
-Hvem kan engelsk? Kom nu, oversæt! -Vi er sultne!
-Jeg forstår. Vi kommer. -Han ved det. Han kommer tilbage.
-Okay? Vi kommer. -De vil tage et billede.
-Sig, vi er sultne. -Jeg sagde det to gange. De ved det.
Han havde en chokoladebar.
"Skal vi bede ham om den? Skal vi?"
Og ingen turde bede ham om den. Det var sjovt.
-Jeg er meget glad. -Vi er også glade.
Ja. Mange tak.
Jeg var så stolt af drengene.
Hvis de ikke havde været viljefaste eller fysisk stærke,
ville de ikke have holdt ud, til hjælpen kom.
Tak.
De sagde, vi skulle vente her.
De sagde, vi skulle vente.
Der kom en gruppe thailandske dykkere.
Jeg var så forvirret.
Jeg troede, udlændinge ville få os ud. Men jeg vidste ikke, hvor de tog hen.
Kl. ti hørte vi jubel. Vi gik hurtigt ned for at se, hvad der foregik.
BIGKREN
Vi var så lykkelige.
Vi hoppede op og krammede hinanden.
Han kommer hjem.
Vi følte os i live igen. Som om himlen havde åbnet sig.
Jeg følte mig lettet som en blomst, der havde blomstret.
Jeg var så glad. Det var den største lykkefølelse, jeg havde haft.
Der er en pressekonference.
Vi fandt de 13 børn. De er i sikkerhed.
De blev fundet i live i dag efter at have været savnet i ti dage.
Redningsfolk har fundet 12 drenge og deres fodboldtræner i live.
Vi har lige fået utrolige nyheder om, at drengene er blevet fundet.
Den aften var vi i feststemning.
Vi var glade. Vi krammede hinanden og sang.
Vi var ikke stressede længere.
Jeg var ikke bange længere.
Jeg havde været under stort pres.
Men nu var det, som om et bjerg var blevet løftet af mig.
Vi overlevede! Alt, hvad vi gjorde, var det værd.
Det eneste, jeg kunne tænke på, var, hvad der ville ske mig, når jeg kom ud.
-Er alle stadig raske? -Ja.
Har I psykologhjælp til dem?
Nu er det SEALs, der går ind for at sørge for deres sikkerhed.
Lad os flytte iltflaskerne.
Så kunne vi høre redningsholdet ankomme.
"I ved, I er verdensberømte, ikke?"
Vi tænkte alle:
"Hvad? Vi er bare nogle børn fra landet. Verdensberømt?" Vi troede ikke på dem.
Jeg troede, vi endelig skulle spise. Det var alt, jeg tænkte på.
Det var alt, jeg var interesseret i.
Den dag skulle vi have en powergel for at give os energi.
Alle var lidt skuffede. Vi fik ikke fyldt vores maver.
Vi spiste bare for at overleve.
Da de kom, sagde jeg: "Hvordan kommer vi ud?"
Vandet var stadig ikke gået ned.
Men de virkede usikre. De sagde, de ville give os besked.
En gruppe blev hos os i grotten. Fire betjente blev tilbage.
Hvem er det med den mørkeblå skjorte?
Det er Aes barn.
Titan! Titan ligger ned.
Jeg græd, da jeg så vores søn så tynd.
-Jeg kunne knap genkende ham. -Han var skind og ben.
Men vi var så heldige, at han var i sikkerhed.
Vi fandt børnene.
Vi var glade, men der var endnu en udfordring.
Næste skridt var at finde ud af,
hvordan vi fik drengene ud af grotten.
For regeringen vidste ikke, hvad den skulle gøre.
Og det er bestemt ikke en kritik af thailænderne,
for ingen lande i verden havde haft en plan for det.
Det var en situation, der ikke var oplevet før.
Der er mange erfarne huledykkere verden over,
som ville kunne gennemføre at hjælpe med at redde børnene.
Men det eneste, der adskilte os
fra andre, var de medicinske evner, vi kunne bidrage med.
Og at være narkoselæge og dyrlæge med bedøvelseserfaring
var et vigtigt aktiv, vi havde.
Risikoen for at dykke ud med vågne drenge var enorm.
Sandsynligheden var, at drengene ville gå i panik.
Og panik er lig med døden.
Vi har overvejet flere muligheder. Jeg gik så langt som at overveje
at vente på, at vandet ville falde helt, hvilket ville have taget fire måneder.
I mellemtiden kunne vi sende mad og vand ind.
Jeg var chokeret,
da jeg hørte, de ville vente på, at vandet trak sig tilbage.
Eller enden på regntiden.
Behøver vi at vente så længe?
Vi følte os modløse.
Da man gennemtænkte det,
indså man, at forholdene ikke var så hygiejniske derinde,
og det blev værre, når drengene spiste,
for det giver uundgåelige produkter.
Så de blev nok syge og fik infektioner
uden mulighed for lægehjælp.
Det ville være en ret langsom og meget ubehagelig død.
Så da alle de andre planer og ideer faldt væk,
var der kun én løsning tilbage.
Det var at bedøve børnene og dykke med dem ud.
Du behøver ikke være huledykker eller narkoselæge
for at indse, at det at gøre et barn bevidstløst
og skubbe deres hoved under vandet og tre timer senere
forvente, at når du kommer tilbage fra vandet,
at de stadig vil være i live, bare er en absurd idé.
Der var tre ting, jeg kunne se, som uundgåeligt kunne ske for disse børn.
Maskerne fyldes med vand, og de drukner. Luftvejene blokeres, og de kvæles.
Og sidste bekymring var, at hvis de to ting
ikke tog livet af børnene,
med vandtemperaturen på 23 grader og luften i hulen
i løbet af tre timer under bedøvelse
ville deres kernetemperatur støt, men sikkert falde,
og de ville langsomt dø af kulde.
Til sidst retfærdiggjorde jeg det ved at sige:
"Hvis jeg foretager bedøvelsen, dør de nok."
"Men i det mindste sover de, når de dør."
Vi måtte informere forældrene. De skulle acceptere risiciene.
Der var en risiko for, at nogle af drengene ville dø.
At blive var også risikabelt.
Jeg skulle underskrive en samtykkeerklæring.
Hvis jeg ikke skrev under, kunne de ikke tage dem ud.
Ventede vi til efter regntiden, ville det tage tre eller fire måneder.
Vores chancer ville være nul.
Men hvis vi tog en risiko, ville det være 50-50, hvilket var bedre.
Vi måtte beslutte os straks. Det var en hård beslutning.
Jeg ville underskrive. Men det var en meget modstridende følelse.
Jeg var bange, selvom de prøvede at berolige os.
Jeg var stadig bange.
Jeg var bange for, han ikke kom ud.
De sagde, det ville være en sjov ting at dykke,
for ikke at stresse børnene.
Jeg ville dykke.
Vi var klar. Det var spændende! Vi ville gøre det.
Vi vidste ikke, det var så risikabelt.
Vi var bare børn. Vi ville bare ud. Det var det eneste, vi tænkte på.
Vi skulle bevæge os langt.
Da vi gik ind, brugte vi ilten, vi havde med os.
Men på vej tilbage
skulle vi bruge iltflasker, vi havde anbragt for at erstatte de tomme.
Udgangspunktet er kun 300 meter herfra.
Og der er et punkt, hvor vandet styrter ind.
Vi må arbejde på det.
Vent på opdateringen i morgen.
Vi er hold. Vi trækker os aldrig tilbage.
Han hed underofficer Saman Gunan.
Han havde arbejdet i SEAL-enheden i mange år.
Den dag meldte han sig frivilligt for at placere iltflaskerne derinde.
På vej ud…
…besvimede han.
Han genvandt ikke bevidstheden.
Jeg fandt ud af det om morgenen.
Jeg sendte en besked til hans enhed.
Han…
VALEPON GUNAN SAMANS KONE
Han bekræftede, at han var død.
Jeg har lige set ham.
Den dag sendte de ham på et fly.
Og jeg…
…kaldte hans navn. Jeg blev ved.
Jeg prøvede at sige, at det ikke var sandt.
Missionen i grotten skulle fortsætte, fordi børnene var derinde.
Det forstod jeg.
SAMAN GUNAN FØDT 23. DECEMBER 1980 - DØD 6. JULI 2018
Jeg husker, at jeg tænkte: "En professionel SEAL er død.
De drenge klarer det ikke."
Vi tænkte alle,
at der ikke var meget chance for succes.
Vi kunne stadig trække vejret, men det blev sværere.
De sagde, iltniveauet faldt.
Jeg var meget bekymret for, hvad de skulle gøre, hvis de løb tør for luft.
Og der kom mere regn i næste uge.
Det kunne gøre det mere risikabelt.
Da vandet stiger, og ilten falder,
har de intet andet valg end at starte missionen.
I dag er vi klar. I dag har vi vores D-dag.
Myndighederne siger, at den risikable mission er i gang.
REDNINGSMISSIONEN BEGYNDER
For få minutter siden kaldte guvernøren det "D-dag."
Det er et redningsforsøg "som ingen andre".
Det var verdens første evakueringsmetode af den art.
16 DAGE INDE I HULEN
Ved ni, halv ti sagde nogen: "Vi starter."
Drengene er lidt over to km inde.
Så vi vidste, at det ville være en tre timers tur ud af grotten.
Jeg tænkte, da vi nærmede os:
"Her er vi. Vi kom endelig gennem hulen, og de vil alle dø."
Det var da, det hele var ved at blive ægte.
Børnene accepterede meget.
Vi kunne have fortalt dem, de ville flyve ud på et flyvende tæppe,
og de ville have sagt ja.
De var så desperate efter at komme ud.
Det sjove var, de besluttede,
at de børn længst væk fra grotteindgangen gik først.
Drengene troede, at når de kom ud,
cyklede de hjem og spiste.
Jeg bad om at være den sidste, der gik.
Det første barn, jeg bedøvede,
kan jeg stadig huske tydeligt.
Det er svært at beskrive, hvordan det føles
at skubbe et bevidstløst barns ansigt ned i vandet.
Det er nok så lavt, som du kan gå.
Tæt efterfulgt af
at holde nogens hænder bag ryggen.
Konsekvenserne af, hvad jeg gør ved de børn,
kan være at underskrive deres dødsdom.
Omkring 1600 meter dykkede de.
Så måtte drengene komme op af vandet
og blive båret over det tørre land…
De britiske dykkere er ansvarlig for at aflevere
drengene til os i tredje kammer.
Hvad angår vores del, planlagde vi operationen
fra det tredje kammer til den forreste del af grotten.
Fra det tredje kammer brugte vi 200 mennesker.
Forsigtig.
Vi ventede hele dagen på nyt.
Så det var intensivt.
Hæren, venstre og højre.
Højre fod.
Jeg var den anden, der gik.
De injicerede mig sådan her. Det gjorde så ondt.
Jeg besvimede.
Den første gruppe var den mest risikable.
Vi håbede på et mirakel.
Langsomt.
Redningsfolkene var tavse, da de gik ud.
Som om børnene ikke havde overlevet.
Det er den første ambulance. Hele verden har ventet på det.
Efter 16 dage så vi for første gang et af Vildsvinenes ansigter!
Jeg var ekstatisk.
DEN FJERDE BLIVER BRAGT TIL SYGEHUSET
Ifølge rapporter er mindst fire drenge blevet bragt ud.
Først gik det utroligt godt.
Den første dag var utrolig. Vi kunne gøre det.
18 DAGE INDE I HULEN
Det viser sig, at den sidste dag ændrede planen sig.
Jeg skulle være den første. "Hvad?"
De sagde, de ville have den største ud først.
Så begyndte jeg at bekymre mig.
Jeg troede, at hvis jeg kom ud,
ville forældrene undre sig over, hvorfor jeg forlod drengene.
Jeg ville være i store problemer.
Jeg var stadig bekymret for, hvordan jeg forklarede forældrene det.
Jeg sad på dr. Harris' skød.
Da vores øjne mødtes, gik nålen ind i mit ben som "dip."
Så takkede jeg ham.
Og bad ham tage sig af drengene, og jeg sagde, jeg ville se dem udenfor.
TRÆNER EAK
Den sidste dreng på den sidste dag viste sig at være Mark.
Det var ensomt. Jeg var den eneste tilbage.
Jeg havde ingen venner til at opmuntre mig og ønske mig en sikker tur.
Så jeg tænkte: "Pyt."
Jeg tænkte, den sidste var den sejeste. Det er ham, der afslutter historien.
Den sidste var Mark.
Det var ligegyldigt, han var sidst, bare han var i sikkerhed.
Da jeg vågnede, føltes det, som om jeg var blevet født på ny.
Jeg lå der nøgen.
Og alle tog sig godt af mig. Som om jeg var en nyfødt.
Jeg var så glad. Meget glad. Jeg kan ikke beskrive det.
Missionen er fuldført.
Alle 12 drenge og deres træner er blevet reddet.
Du kan kun forestille dig det som et mirakel.
Aldrig har noget samlet verden sådan.
Helten denne gang er alle i verden.
Vi har gjort noget, ingen troede, vi kunne, for første gang på Jorden.
Det er vores stolthed. Det er Mission Possible.
Han kommer lige nu, træner Eak. Træner Eak!
Det var et mirakel, at alle overlevede.
Da mange af forældrene kom ind,
tænkte jeg for mig selv: "Hvad der end sker, så sker det."
Jeg forberedte mig mentalt på det.
Han sagde, at når de sov, holdt de hånd.
Da jeg hørte det, følte jeg, de alle var som mine egne børn.
De elskede hinanden.
Nogle angreb ham. Men vi betragter ham som en del af familien.
Ingen ønskede, at det skulle ske.
Da de kom ind, bad de mig om at være modig.
"Du skal ikke bekymre dig. Alle vil forstå."
Da jeg hørte det, sagde jeg: "Okay." Alle mine bekymringer smeltede væk.
Da jeg så min mor, følte jeg mig chokeret.
Jeg ville gå til hende, men kunne ikke,
for jeg havde ingen styrke i benene.
Så min mor måtte løbe ind og kramme mig.
Det første, jeg så, var, at mine forældre græd.
Det var glædestårer. De var lettet over, at jeg var ude.
Jeg gav ham et kram og sagde:
"Tee, du må fortælle mig, hvor du er fra nu af. Jeg elsker dig. "
Jeg var ekstatisk. Vi omfavnede hinanden. Vi var så glade.
Det er et øjeblik, jeg husker den dag i dag.
Da jeg så deres ansigter, græd jeg. Jeg tænkte: "Drømmer jeg?"
Tle sagde, han troede, han aldrig ville se os igen.
Da han sagde det, blev jeg knust. Jeg kunne ikke tale.
Så kom de med et billede af sergent Sam. Vi blev tavse. Vi var bare forbløffede.
Han kom for at redde os, men han kom ikke ud med os.
Hvorfor skulle nogen dø for os?
Da jeg så børnene,
var jeg så stolt af, hvad min mand gjorde.
Det, han gjorde, var en succes.
Jeg har aldrig bebrejdet dem, fordi jeg forstår,
at ingen ønskede, at sådan noget skulle ske.
De skal leve et normalt liv
og følge deres drømme som andre børn.
Fortsætte med at jagte deres drømme.
Jeg tænker ikke på mig selv som en berømthed.
Jeg var bare et barn, der sad fast i en grotte
og blev berømt takket være dem, der kom for at hjælpe os.
Da det skete, måtte jeg tilpasse mig.
Jeg måtte være mere høflig.
Så når folk ser mig,
vil de være glade for, at vi er gode børn, at de havde reddet gode børn.
Jeg kan ikke bare gøre, hvad jeg vil.
Jeg skal prøve at klare mig godt i skolen
og ikke skuffe andre. Fordi de reddede os.
Tak for at give mig moralsk støtte helt til i dag.
Giv aldrig op.
Vildsvinene!
Når jeg tænker på, hvor mange der kom for at hjælpe os,
ved jeg ikke, hvordan jeg kan gengælde det.
Hvis jeg prøvede, ville hele livet ikke være nok.
DA DE BLEV REDDET, REJSTE HOLDET VERDEN RUNDT.
MANCHESTER UNITED
TEE FORSØGER NU AT LADE SIN MOR VIDE, HVOR HAN SKAL HEN HVER DAG.
MIX ER VENDT TILBAGE TIL GROTTEN FLERE GANGE.
ADUL HAR MODTAGET ØKONOMISK STØTTE TIL EN SKOLE NORD FOR NEW YORK.
HAN DIMITTERER I 2023.
TLE HÅBER PÅ AT STARTE SIN EGEN FORRETNING EN DAG.
MARK VIL VÆRE KYLLINGEFARMER.
Hold positionen. Ned! Op!
Ned. Op!
TITAN HÅBER STADIG AT FÅ SUCCES SOM FODBOLDSPILLER.
Igen?
-Kan vi gå nu? -Jeg er ligeglad!
Lad ikke et barn slå dig.
-Overhal ham. -Kom nu.
Titan, hurtigere.
Det var den sidste.
Send en person ud.
DE GENSKABTE SCENER I DETTE DOKUMENT BLEV UDFØRT AF SKUESPILLERE
BASERET PÅ DE BEGIVENHEDER, DER GENFORTALTES AF DE INTERVIEWEDE.
Tekster af: Michael Asmussen