Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Порятунок юних членів зниклої футбольної команди в Таїланді —
змагання із часом.
Хлопці 11–16 років вважалися мертвими…
ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ ФІЛЬМ NETFLIX
…після зникнення зі своїм 24-річним тренером.
Ми не наполягаємо на сьогоднішньому інтерв’ю.
Доля дванадцяти юних футболістів
і їхнього тренера в Таїланді захопила людей по всьому світу.
Можете не відповідати на запитання, на які не хочете.
Неправильних відповідей немає.
Це найбільша з усіх організованих міжнародних рятувальних операцій.
Тут є допомога з усього світу.
Найважливіше для нас — ваше благополуччя.
-Можемо зупинитися в будь-який час. -Добре.
За розгортанням цієї драми спостерігав увесь світ.
Вони застрягли в затопленій тайській печері на 17 днів.
Зовнішній світ, мабуть, не знає,
навіть не уявляє, що ми пережили.
Може, правда не така, як думають люди.
ЧІАНГРАЙ, ПІВНІЧНИЙ ТАЇЛАНД
Титане, тримайся скраю. Вважай.
Того дня ми зібралися пограти у футбол.
Тут собаки!
Можуть укусити. Швидше!
Стільки собак!
23 ЧЕРВНЯ 2018 РОКУ
Далі. Наступний, пішов!
Я Еакапол Джантавонг. Скорочено: Еак.
Стрибок лише один, ясно?
По-перше, тренер має бути лідером.
По-друге, дисциплінованим.
Це обов’язково.
Дивіться один за одним.
А ще треба цим горіти.
Дивіться на позиції інших гравців.
Лише дві передачі. Не більше трьох дотиків.
Гаразд. Уперед. Доме, заходь. Тао.
Можеш іти вперед?
Тутешні школярі
здебільшого ганяють на скутерах, п’ють і курять.
Цю футбольну команду створено, щоб уберегти їх від наркотиків.
За ним.
Більшість із них із бідних сімей.
Підбирайся.
Я хочу бути професійним футболістом і грати в збірній.
-Стежте за суперниками. -Захист. Позначте його.
Я фан «Ман-Ю».
«Манчестер Юнайтед».
«Ман-Ю».
Тренер Еак стежить, щоб ми старалися. Ми багато тренуємося.
Не вийде, Міксе. Пасуй назад.
Я вимогливий, щоб вони могли вступити у футбольні академії,
отримати стипендії на безкоштовне навчання.
Усе, перерва.
Мені тоді було 24 роки.
Поза полем я їм як старший брат.
Ходімо.
Хоч ми й не родичі,
але проводимо час разом як сім’я.
Змагаються найкращі команди з Півночі та Півдня! Рахунок? 2:0.
Після тренування ми планували поїхати в печеру.
Міські діти на вихідних ходять у торгові центри.
А от діти із села можуть лише досліджувати гори й ліси.
Найцікавіше для всіх було б піти в печеру Тхамлуанг.
Я бував там багато разів.
Після гри ми перекусили.
Я купив десять паличок свинини на грилі та кілограм рису.
Я не зміг доїсти, тому викинув решту.
Жуй клейкий рис. Пригощайся.
Агов.
Швиденько збирайтеся.
-Ходімо. -Ну ж бо, ходімо.
Ми поїли…
-Ходімо. -Ну ж бо.
…і на великах поїхали в Тхамлуанг.
-Обережно. -Швидше.
-Почекайте! -Я теж їду. Уперед.
Я теж. Зачекайте!
Що?
За мною. Ну ж бо.
Того дня зовсім не було дощу. Було сонячно й спекотно.
Їдьмо!
Деякі хлопці були збуджені, бо ще ніколи не бували в печері.
-Їдьмо! -Зробімо це!
Вони крутили педалі, не шкодуючи сил!
Звісно, мене кинули, як завжди.
ТИТАН
Я так втомився.
Титан був наймолодшим.
Його дражнять усі, ніхто не може встояти.
Дня не було, щоб мене не дражнили.
Жодного дня.
Сильні сторони Титана?
ТЕЕ
Не думаю, що вони в нього є.
Ми з Титаном дуже близькі. Ми як брати.
Ми проїжджали повз апельсинові гаї обабіч дороги.
ТХАМЛУАНГ ЛІСОПАРК КХУННАМНАНГНОН
Помолімося місцевому духу.
-Гляньте туди. -Ходімо.
-Швидше. -Ходімо.
НЕБЕЗПЕКА! ПЕЧЕРУ ЗАТОПЛЮЄ З ЛИПНЯ ПО ЛИСТОПАД
ДАЛІ ПРОХІД ЗАБОРОНЕНО
Перед печерою була табличка. Діти казали: «Не можна заходити».
На табличці писало, що печеру затоплює з липня по листопад.
Ми приїхали до печери 23 червня.
Сезон дощів ще не почався.
Ми попросили в духа Нангнон дозволу зайти.
Нангнон — місцевий дух.
Якби ми її зневажили чи не попросили дозволу,
могло би статися щось погане.
Про дух Нангнон є одна легенда.
Вона була принцесою.
У принцесу закохався конюх.
Вони разом утекли.
За ними погналися солдати.
Конюх пішов на пошуки їжі для принцеси…
але його вбили солдати.
Принцеса чекала, та він не повернувся.
Вона вбила себе шпилькою.
Тому цей гірський хребет схожий на сплячу принцесу.
-Берімо велосипеди. -Ходімо в печеру.
-Покваптеся. -Ходімо.
-Ого. -Тепер бачу.
Коли ми дійшли до входу в печеру, діти були в захваті.
«Ого! Вона справді така велика? Вона величезна!»
Більшість із нас кинули там речі, сумки, взуття, усе.
Ходімо.
Ми не взяли ні їжі, ні закусок.
Кожен із нас узяв ліхтарик і зайшов усередину.
Я попросив Тее йти першим, щоб я міг іти останнім.
Тее був моєю правою рукою.
Мені було легше, коли Тее був поруч.
Бо він міг подбати про інших дітей.
-Клас. -Ходімо.
Я вже бував усередині.
-Ну ж бо. -Чекайте.
Я був упевнений, що зможу провести їх.
Ми збиралися зайти всього на годину.
У мене був урок увечері.
Ми багато дуркували.
Дражнили один одного.
Здебільшого ми дражнили Тее. Бо в нього була дівчина.
Як вони фотографувалися і трималися за руки.
Ходімо.
Вони весь час дражнили один одного.
Я був радий бачити їх такими.
-Попереду ще є де сховатися? -Так, є.
ВХІД
На Т-подібному перехресті
не можна повертати вправо: там за кілька метрів тупик.
Щоб іти далі, мали повернути вліво.
Т-ПОДІБНЕ ПЕРЕХРЕСТЯ
Я злякався, коли ми дійшли до Т-подібного перехрестя.
Вода текла потоком.
Я боявся, що печеру затопить, і ми не зможемо вибратися.
Там завжди є вода, у будь-яку пору року.
Там не буває сухо.
Я сказав їм, що прибуває багато води.
Може, варто повернутися.
Ми сказали йому повертатися, якщо хоче. «Ти боягуз? Боягуз!»
Вони мали вирішити самі. Якби хотіли повернутися, то могли б.
Там було красиво, але ми мали йти далі.
Ми проголосували за те, залишатися нам чи виходити.
-Ходімо вже. -Я теж хочу піти.
Усі інші відповіли: «Ідемо далі».
У глибині душі я все одно хотів вийти. Хотів вибратися звідти.
-Будьте обережні. -Ходімо всередину.
Ми зняли рюкзаки та роззулися,
бо не хотіли намочити свої речі.
Ми взяли із собою тільки ліхтарики. І тоді рушили далі.
Чекайте на мене.
Я працював у печері Тхамлуанг десь два роки.
Кожного вечора я ходив перевіряти, чи ніхто не залишився в печерах.
Зазвичай дощі починаються аж у липні. А то був лише червень!
Я не знав, звідки йде дощ.
ВХІД
Від входу
печера Тхамлуанг завдовжки десять кілометрів і 316 метрів.
10 316 М
Коли починається сезон дощів, вода стікає з гір і затоплює печеру.
Через дірки вода прибуває з усіх боків.
Я нарахував 11 велосипедів.
Спочатку я подумав, що там дорослі.
Якщо зайти в печеру, не сповістивши лісничих,
можна застрягти там на цілу ніч.
Ми заходили все глибше, бо там було дуже красиво.
Місцева аура нас ніби затягувала.
Я хотів відвести дітей до чогось красивого.
Я думав, що просто покажу дітям щось нове.
Там було дуже красиво.
Усе наче блищало.
Велика зала була приголомшливою.
Титан мав повернутися до п’ятої на урок із репетитором.
Я сказав хлопцям, що час повертатися. Що зможемо прийти ще в інший день.
Ходімо.
І ми всі пішли назад,
балакали собі, як завжди.
Доки не дійшли до Т-подібного перехрестя.
Коли ми туди дійшли,
я спитав себе: «Ми цією дорогою прийшли?».
Ми не загубилися, бо вихід був лише один.
Еак сказав, що ми прийшли цією дорогою.
Вода повністю затопила Т-подібне перехрестя.
Повністю покрила його. Ми не могли пройти.
У ту мить я подумав: «Чорт».
Ми були у великій халепі.
Усі були в шоці.
Я сказав, що треба якось вибиратися.
Я збирався пошукати вихід.
Саме тоді я вирішив пірнути.
У мене було погане передчуття. Чи вдасться Еаку знайти вихід?
Я розплющив очі, але нічого не побачив.
Я намагався розгрібати руками…
але вихід знайти не міг.
А потім того повітря, якого я набрав, перш ніж пірнати,
забракло.
Я думав, що знепритомнію.
І тоді потягнув за мотузку…
Один, два…
Хлопці почали мене витягувати.
Ще раз.
Я був певен, що помру.
Я б не вижив. У мене скінчилося повітря.
Я сказав хлопцям…
що виходу немає.
Коли Еак нам це сказав, ми притихли.
Ми не знали, що робити.
Є тут хтось?
О п’ятій чи шостій вечора вони були ще в печері.
Мій бос покликав ще двох людей їх шукати.
-Де ви? -Де ви?
Ми перейшли з першої зали до другої.
Ми кликали їх, але не знайшли.
Прибувало багато води.
У третій залі їх не було.
Я сподівався, що ми знайдемо їх на Т-подібному перехресті.
Є тут хтось?
Але коли ми туди дійшли, знайшли лише їхні сумки та взуття.
Мені вдалося знайти їхні телефони.
У ту мить моє серце стислося.
То були діти.
Вода прибувала.
Я спитав, що нам тепер робити?
Як нам витягти цих дітей?
Де ви?
Мені хотілося піти звідти, покликати когось на допомогу.
Коли я зрозумів, що рівень води піднявся,
я мав зробити все, щоб діти не налякалися.
Тому я намагався поводитися нормально.
Я сказав дітям, що це може бути якийсь приплив.
Я дійсно вірив, що вода зійде.
Я сказав влаштовуватися на ніч. Перевіримо рівень води завтра.
А коли вода зійде, вийдемо.
Два, три, ага.
Ми вірили, що все буде добре. Були налаштовані позитивно.
Я запізнився до репетитора.
Тому тихенько радів, що пропущу урок.
Ніхто ще не панікував.
Для них це було нове місце для ночівлі. Це була частина пригоди.
У перший вечір ми хвилювалися лише через те, що на нас насварять.
Дехто не сказав батькам, куди ми поїдемо.
Я підозрював, що батьки мене шукають.
Намагаються з’ясувати, куди я подівся.
Я хвилююся, коли Тее гуляє з друзями.
Я чекала на нього, але він не прийшов додому.
Я думала, що Тее побився з кимось.
Потім подзвонив хлопець зі школи й повідомив, що Тее застряг у печері.
Коли чоловік вперше привіз мене туди, я подумала, як це страшно.
Коли я зайшла всередину, то побачила, що збираються люди.
Спускайтеся до хребта.
Я допоможу.
Біля входу стояло їхнє взуття. Ніхто нічого не рухав.
Там був велосипед мого сина та його рюкзак.
Я була шокована.
Це було так моторошно.
А коли я побачив печеру, моє серце завмерло.
Моє серце стиснулося, я просто не знав, що робити.
Я міг лише молитися всім священним істотам, щоб вони захистили його.
Я не знала, що мій син пішов у печеру.
Уранці він сказав, що йде на футбольний матч.
Так він сказав.
Я не знала, що він піде в таку печеру.
Мене щось питали, а я могла лише плакати.
У той момент я не могла відповідати, бо була дуже пригнічена.
Першої ночі ми не вимикали ліхтарики.
Було дуже темно, усі боялися б.
Ми спали один біля одного.
Трималися разом.
На нас наче льодом віяло, здавалося, що холод нас кусає.
Нам було чутно лише наше дихання,
а ще ритмічне биття наших сердець.
Першої ночі я переживав, чи вдасться нам вибратися…
Я ж відповідав ще за 12 життів.
Ми поняття не мали, що з нами буде далі.
Наша перша історія про вчорашній інцидент.
Так.
-Печеру затопило. Вони застрягли. -Навіть влада не змогла до них дістатися.
НЕБЕЗПЕКА! ПЕЧЕРУ ЗАТОПЛЮЄ В ЛИПНІ-ЛИСТОПАДІ
Розрахуйтесь!
-Один. -Два.
-Три. -Чотири.
-П’ять. -Шість.
Усього ми відправили вісім команд.
Скільки це людей?
Десь 50 людей. Вони тягнуть водолазне спорядження, їжу.
Мало хто, навіть із дослідників печер,
орієнтувався в печері Тхамлуанг.
Я дослідник печер і добре знаю печеру Тхамлуанг.
Коли ми першого дня зайшли в печеру,
Т-подібне перехрестя було затоплене.
На початку рятувальної операції
ми використовували маленький водяний насос,
мотузки та все, що вдавалося знайти в околиці.
Зараз насоси мають зробити свою справу й відкрити нам дорогу.
Ми боролися з водою, маючи обмежене обладнання,
яке було не достатньо потужне для відкачування води.
Дощ почався і вже не припинявся.
Через сильні дощі печеру може затопити повністю, і вони втопляться.
Я не думав, що їх знайдуть.
Якщо дощ припиниться…
і вода спаде, тоді зможемо її відкачати.
Це було б добре.
Я раділа, коли приїхав губернатор.
Він сказав, що доповідатиме нам про новини.
Він виходив говорити з нами кожну годину-дві.
Сподіваюся, що з ними все гаразд і що дощі більше не йтимуть.
Нам доводилося боротися із часом і з природою.
Води стає більше. Ви помітили?
-Учора рівень води був не такий високий. -Вода прибуває.
-Води більше? -Так.
Треба було поспішати,
бо ми знали, що з дальнього кінця печери піде ще більше води.
ВХІД Т-ПОДІБНЕ ПЕРЕХРЕСТЯ
ДАЛЬНІЙ КІНЕЦЬ ПЕЧЕРИ
Це викликало тривогу, бо поєднання двох потоків
затопило б усю печеру аж до виходу.
Це непокоїло.
18 ГОДИН У ПЕЧЕРІ
Коли ми прокинулися, вода ще була.
Я обернувся, а вода підступила до нас.
Це сталося так швидко. Вона нас переслідувала.
Мені треба було знайти рішення.
Я зібрав групу, щоб вирішити, що робити далі.
Я спитав: «Шукаємо вихід далі?».
Попросив хлопців берегти ліхтарики, використовувати їх економно.
Я постійно повторював, що нам не можна здаватися.
Ми почали скаржитися: «Де в біса рятувальники?
Чому нас ніхто не шукає? Чому немає допомоги?».
Людей замало!
Усе чисто.
Через скільки часу їм загрожуватиме справжня небезпека?
Я не можу цього припускати, але важлива кожна хвилина.
Повільно. Обережно.
Титане, синку, я тут, чекаю на тебе.
Ходімо додому, любий. Ходімо додому!
У мене було таке відчуття, що Титан мене чує.
Я дійсно вірила, що можу спілкуватися із сином.
Мені хотілося, щоб він хоч знав, що я чекаю на нього.
Я часто приходила з роботи після 19:00, 20:00, 21:00.
Тому він більше прив’язаний до Еака, ніж до мене.
Я думала про Еака та про те, що він з Еаком.
Я думала: «Еаку, ти маєш вивести Титана.
Я вірю, що ти його витягнеш».
Місцевий духу, дай хлопцям сил.
Заспокойтеся.
Невтомний пошук 12 хлопців і тренера.
ХЛОПЦІ Й ТРЕНЕР ЗНИКЛИ В ПЕЧЕРІ
Сім’ї в розпачі чекають новин.
ТАЙСЬКІ СІМ’Ї ПІД ЗАТОПЛЕНОЮ ПЕЧЕРОЮ
Це була ще місцева історія.
Не думав, що із цього щось буде. Гадав, ці 13-ро помруть.
ДЖЕЙМС ЛОНҐМАН ЗАКОРДОННИЙ КОРЕСПОНДЕНТ «ABC NEWS»
Наш режисер новин дуже зацікавився. Сказав, це грандіозна історія.
Прибувають усі ключові відомства.
Їх постійно присилають на допомогу.
Прийшло багато різних людей.
Лікарі, медсестри, солдати — кадри з усього Таїланду.
Це мене дуже зворушило.
Є підрозділи, які обстежують місцевість, шукають можливість потрапити всередину.
Прикордонна поліція здійснить обліт на вертольотах
у пошуках іншого входу в печеру.
А місцеві чиновники, лісники, військові обстежуватимуть територію
та затикатимуть усі діри, через які вода може затікати всередину.
ІНСТРУКТОР ВМС
«Морські котики» прилетять опівночі прямо із Саттахіпа.
КОРОЛІВСЬКИЙ ФЛОТ ТАЇЛАНДУ
Я був командиром «морських котиків».
Це були перегони із часом і водою, що прибуває.
-Дивіться під ноги. -Ще трохи, раз, два.
Треба було відкачати воду, щоб «котики» могли швидко знайти хлопців.
Тайські «морські котики» — вправні дайвери.
Ми дісталися до Т-перехрестя.
Тоді ми спробували просунутися далі за Т-подібне перехрестя.
Коли рівень води піднявся, ми не могли пробитися далі.
3 ДНІ В ПЕЧЕРІ
Тее щоранку наводив будильник на шосту ранку.
Без орієнтування в часі було би страшніше.
Ми б проводили день без плану.
Я дав їм рутину.
З ранку до вечора ми шукали вихід.
Тренер Еак завжди казав, що вихід є.
Тож ми шукали вихід кожного дня.
Я мав бути на позитиві, щоб вони не здавалися.
Ми йшли, доки не втомлювалися, а тоді вже було пізно.
Я міг думати лише про голод.
Усі почали говорити про їжу.
Я був дуже-дуже голодний. То були страшні муки.
Ми хотіли з’їсти все, що тільки могли згадати. Геть усе.
Хотіли замовити «KFC». Цікаво, чи доставляють вони сюди.
Ось про що думають голодні люди.
Одному хлопцю наснилося, що він п’є соєве молоко, його улюблений напій.
Йому наснилося, що він смокче соломинку.
Коли він прокинувся, побачив, що смоктав палець на нозі Адула.
Я думав про наш обід на футбольному полі того дня.
Я шкодував, що з’їв дуже мало.
Якби я знав, з’їв би куди більше.
Мені наснилося, що я їв із сім’єю.
Я сподівався, що, коли виберуся, зможу знову скуштувати мамину їжу.
Коли в нас не було грошей,
мама готувала прості страви.
Удома в нас завжди були свинячі ребра та капуста карі.
Я дуже хотів маминих страв.
Я міг лише порадити їм пити воду.
Робити все, що треба, щоб вижити.
Вода трохи допомагала, але ми все одно були голодні.
Ми всі почали відчувати втому, нам бракувало сил.
Я падав, коли намагався встати.
Я мав зробити все, щоб захистити їх, щоб у них усе було добре.
Мої батьки померли, коли я був малим.
Тож мене посвятили в буддистські монахи, щоб я не обтяжував своїх родичів.
Я був посвячений понад десять років, перш ніж кинув монашество.
Буддистське монашество зміцнило мої розум і тіло.
Коли ми пригнічені, наші тіла теж розпадаються.
Але якщо ми психічно сильні, наші тіла відновлюються.
Перед сном ми молилися, просили про захист в усіх духів.
Він хотів, щоб ми молилися духу Нангнон у надії на диво.
Це мало допомогти нам заспокоїтися.
Він просив нас зберігати спокій, щоб ми не втратили голови.
Щоб ми не збожеволіли, якщо нас так і не врятують.
Щоб ми взяли себе в руки.
Ми просто дихали й молилися про виживання.
Іде сильний дощ.
Тут, де я стою, колись був газон цього національного парку…
РЯТУВАЛЬНА МІСІЯ, ДЕНЬ 4
…а тепер це море бруду. Проводити цю операцію дуже складно.
-Наскільки реально вижити в печері? -Залежить, де вони.
Так. Що ви знаєте про такі печери?
ВЕРНОН АНСВОРТ ФАХІВЕЦЬ ІЗ ПЕЧЕРИ ТХАМЛУАНГ
У певних місцях можна протриматися п’ять-шість днів.
Але паводкової води все більше.
Я зберігаю надію. Хочу, щоб діти вийшли цілими.
НАМХОМ БОНПІАМ МАТИ МАРКА
Усі 13-ро.
Мені казали всюди молитися, щоб дощ припинився,
щоб духи Тхамлуанг зупинили дощ.
Щоб у нас був шанс витягти хлопців.
Марк ще маленький.
Він боїться темряви.
Ми багато пережили разом.
Бо я розлучилася з його батьком, коли йому був десь рік.
Я не знала, чи вибереться він звідти живим.
Я не витримала напруги й знепритомніла.
Було таке відчуття, ніби я зійшла з розуму.
Вам уже краще? Тримайте, це нашатир.
-Помасажуйте її. -Вона прийшла до тями.
4 ДНІ В ПЕЧЕРІ
Рівень води не падав, лише ріс.
Тож ми рухалися вперед, сподіваючись знайти вихід.
Ми дійшли до точки, коли далі вже не було куди йти.
Вихід ми так і не знайшли.
Була лише темрява.
Це було нестерпно.
Я хотів побачити світло.
Хтось із хлопців сказав:
«Я більше не можу. Я дуже втомився. Хочу додому!».
Чуєте, ми виберемося. Повірте мені.
Напруга наростала, голод теж.
Ми більше не витримували.
Кожен звинувачував себе, що нам не варто було сюди йти.
Еак сказав: «Хто хоче плакати, плачте. Випустіть усе».
Ми хотіли побачити батьків. Ми були голодні.
Ми говорили один одному, що любимо один одного й таке всяке.
Ми так хвилювалися.
Я сумнівався, що ми виберемося.
Я постійно казав їм, що ми маємо триматися, що б не сталося.
Маємо допомагати один одному.
Десь п’ять хвилин було тихо.
Ми почули щось типу вертольота.
Звук вертольота, що летить над нами.
Я почув гуркіт, наче хтось щось голосно робив.
Свердлив абощо.
Усі були такі: «Ура!». До всіх повернулася надія.
Пригнічення раптом змінилося надією.
Хтось прийшов нас урятувати?
Благаємо, допоможіть нам!
Я не міг зрозуміти, що видає ці звуки.
Там хтось був?
Раптом ми почули щось схоже на воду.
Наче лилася вода. Я намагався роздивитися, що відбувається.
Тоді я побачив темну тінь, яка наближалася. Як припливна хвиля!
Це було наче паводок.
Коли я це побачив, наказав усім бігти на висоту.
Усі почали бігти, штовхаючись.
Еака мало не змело. Якби він не стрибнув, то загинув би.
Було гучно.
А потім тихо.
Вода затихла.
ВХІД, ЗАЛА 2, ЗАЛА 3 Т-ПОДІБНЕ ПЕРЕХРЕСТЯ
Ми опинилися на одній з найвищих точок печери.
ЗАЛА 9, ДЕ ХЛОПЦІ
Виходу не було. А тепер ще й вхід повністю затопило.
Вода прибувала й заповнювала печеру.
Було чутно, як вода б’є об стіни печери. Бум-бум-бум.
Вода ринула за нами.
Ми були шоковані. Ніколи такого не бачили.
Вода підіймалася — ми відступали.
Треба було знову починати від входу в печеру.
Атмосфера була гнітюча, дуже.
Нам відрізали обидва шляхи.
Тепер у нас не було вибору.
Ми були в пастці. Нам не було куди йти.
Ми сподівалися, що вода зупиниться. Що більше не підійматиметься.
Я почав уявляти, як ми топимося і вмираємо.
Я думав, що так ми й помремо.
Я дуже хвилювався, бо мама вже втратила одну дитину.
Я не хотів, щоб вона знову сумувала.
Тле — чуйний хлопчик.
Він звик, що батьки його балують, бо він єдина дитина.
Зазвичай він спав у моїх обіймах.
ПАТЧАНЕЕ ТХАКХАМСОНГ МАТИ ТЛЕ
Ми втрьох завжди спали в одному ліжку.
Я звинувачувала свою долю.
Я думала, що маю багато кармічних боргів, бо я не виростила першу дитину.
А якщо я втрачу ще й цю дитину, не знаю, як житиму далі.
Я звинувачував себе.
Це я їх туди повів. Це моя відповідальність.
Я не хотів, щоб хтось загинув.
Дуже боляче втрачати близьку людину.
Коли мені було шість років, помер мій молодший брат.
А моя мама не змогла це пережити. І вона теж померла.
Невдовзі по тому мій батько захворів і помер.
Якби хтось помер…
я б не знав, як…
Як подивитися в очі їхнім сім’ям.
Я б не знав, що робити та як сказати їм,
що я привів їхніх синів сюди на смерть.
5 ДНІВ У ПЕЧЕРІ
Ми були в пастці.
Залишалося хіба що вилізти нагору та прорити вихід.
Я і гадки не мав, яка там товщина.
Думав, якщо ритимуть усі, проб’ємося.
Ми рили позмінно.
Якби дітям було нічого робити,
вони почали б уявляти найгірше.
І тоді група розклеїлася б.
-Допомагаймо один одному. -Ну ж бо. Забери оте.
Ходи допоможеш мені.
Ми працювали разом.
Це була командна робота, як у футболі.
Ти ж сам не можеш грати у футбол, так?
Ми маємо грати разом.
Ми були командою. Ми б виграли чи програли разом.
-Гей, повільніше. -Уперед.
Діти запитали, скільки ще до поверхні, на мою думку.
-Я сказав, що ще десь п’ять метрів. -Усі в це вірили. Усі ми.
Я уявив, що цей хід виведе нас до апельсинової ферми.
Доривши до поверхні, ми ласуватимемо чужими апельсинами.
Чи нас насварять? Чи власник нас прожене?
Ми все спланували.
Коли вийдемо й знайдемо апельсинову ферму, побачимо маленьку крамничку.
Там ми візьмемо щось поїсти.
Заберемо велосипеди біля входу в печеру, а тоді поїдемо додому.
Ми рили без упину.
Хтось мріяв, щоб у печеру влучив астероїд.
Бах! Щойно він проб’є вихід, ми зможемо вийти.
Коли діти почали жартувати, це трохи допомогло.
Хтось спитав: «Якби сюди зайшла гола дівчина, що б ви робили?».
КРУТИЙ СВІТ
Адул сказав: «Я втомлений…
Я змусив би її рити!».
Усі так реготали.
Ми думали, він скаже щось інше.
Боже! Можна було по-різному пожартувати. Але нам було невесело. Було страшно.
Це була наша остання надія. Це був наш єдиний вихід.
Відчувався інтерес до того,
що відбувалося, день за днем.
Із часом посеред джунглів виросло маленьке село,
де були сотні людей.
Це стало величезним глобальним явищем.
За долю 12 юних футболістів і тренера в Таїланді…
ЧАС ЗБІГАЄ
переживають у всьому світі.
П’ять днів тому зникли 12 юних футболістів і тренер.
У ПЕЧЕРІ ТХАМЛУАНГ ШУКАЮТЬ ДІТЕЙ
Хтось казав, як довго може протриматися ця група?
Ніхто не знає.
Рятувальники працюють цілодобово,
відкачують тисячі літрів води…
РЯТУВАЛЬНИКИ ВЖЕ БЛИЗЬКО
…щоб зайти всередину та знайти групу.
Пам’ятаю, як ми приїхали.
Більшість думали, що їх не знайдуть.
Це правда. А й справді, хіба вони могли вижити?
Але в ті перші дні воду намагалися відкачати,
щоб зайшли «морські котики».
Але потік був такий сильний, що вони не могли потрапити в печеру.
І тоді попросили міжнародної допомоги.
Учора важила кожна хвилина.
Сьогодні для хлопців на рахунку кожні пів хвилини, кожні десять секунд.
Але поки що ми програємо битву з водою.
І сьогодні в нас є фахівці.
Це фахівці з дайвінгу в печерах із різних країн світу.
Над цією операцією працювало багато груп.
Усього було вісім тисяч людей.
Водолази з Америки, Австралії та Китаю.
Отже, є група водолазів у печерах, добровольців,
Це свого роду…
РІЧАРД ГАРРІС — КРЕЙҐ ЧАЛЛЕН ПЕЧЕРНІ ДАЙВЕРИ
…диваки з усього світу.
Тому я відразу сказав:
«Якщо ми можемо чимсь допомогти з Австралії:
людьми чи порадою по телефону,
просто дайте нам знати — і я все організую».
Рік Стентон і Джон Волантен — дуже відомі печерні дайвери
на елітному рівні в цьому виді спорту.
Мій діалог з Ріком почався за кілька днів до нашого від’їзду в Таїланд.
Опис печери від Ріка та Джона був такий: вона повністю затоплена.
Печера була, по суті, непрохідною для водолазів.
Тайські морські котики, Бен Рейменантс і ще один Бенів знайомий водолаз
прокладали мотузки на початку печери.
За інформацією, яку ми отримували від людей з місця, таких як Бен,
умови були справді жахливі.
Наголошую, за звичайних умов я б туди не стрибнув. Нізащо.
БЕН РЕЙМЕНАНТС ПЕЧЕРНИЙ ДАЙВЕР
Сильна течія і нульова видимість. У мене було мало сподівань.
Печера була темна й складна. Тож ми прокладали напрямну мотузку.
Перша група пірнала й по ходу прокладала мотузку.
У кінці мотузки вони поверталися.
Наступна група прокладала нову мотузку з того місця.
Чергувалися цілодобово. Прокладали мотузку британські водолази,
тоді «морські котики», тоді ми, по черзі буквально цілодобово.
Ми не могли зупинятися. Треба було знайти дітей.
Треба було витягти хлопців з печери.
П’ятий, шостий і сьомий день були всі однакові.
Було темно, а наші ліхтарики розряджалися.
Ми почали хвилюватися. Без ліхтариків ми не могли нічого ні бачити, ні робити.
Так ми жили. Рили, сиділи, пили воду. Ось і все.
Якби ми нічого не робили, то просто чекали би смерті.
Коли ми рили, у нас був шанс вижити.
Риючи, ми всі чули звуки.
Нам чувся дитячий сміх.
Я чув півня, а менші хлопці чули собак.
Ми не знали, звідки бралися ті звуки.
Ми просто їх чули.
Наші мізки вже глючили.
Усе гаразд? Ходімо. Агов.
Ми втішали один одного. Якщо комусь було погано,
старші заспокоювали молодших.
Я постійно казав хлопцям, що нас хтось неодмінно врятує.
Що ми виживемо й не помремо там.
Мене втішав Тее. Він давав мені надію.
Я мав подбати, щоб усі вижили.
Ми привели їх сюди. Ми мусили витягти їх звідти живими.
Я скучав за мамою. Я скучав за всією сім’єю.
Деякі хлопці спали поруч зі мною, у мене на руках.
Коли ми спали, тримаючи один одного,
здавалося, що я обіймаю свою сім’ю. Було приємно.
Я взагалі не могла спати. Розмовляла із чоловіком.
Що б ми робили, якби він помер?
Я нічого не їла десь п’ять днів.
Я хвилювалася за сина. Думала, що він зараз робить.
-Як ви почувалися останні шість днів? -Налякано.
Хочете щось сказати?
Я хочу скоро побачити сина.
Я відмовлялася спати.
Люди хотіли, щоб я поспала. Мені давали ліки.
А я відмовлялася їх приймати. Не хотіла.
Боялася, що мій син вийде, а я це пропущу.
-У вас ще є надія? -П’ятдесят на п’ятдесят…
Я була дуже пригнічена, коли мене спитали:
«Якщо ваш син помре, ви зможете заплатити за похорон?».
Я була розбита.
Я молюся за те, щоб ми знайшли дітей, живими чи мертвими.
Надіюся, що ми хоча б побачимо їхні тіла.
Мушу сказати,
що досі використання науки нічого не дало. Місцеві жителі стурбовані.
Сьогодні вони запросили Пхра Кхуву Бончума,
дуже шанованого монаха в провінції Чіанграй.
Він прийшов провести церемонію прощення та церемонію «звільнення» для духа…
Ця церемонія мала відкрити хід у печеру.
Преподобний монах Пхра Кхува Бончум прийшов звільнити дух і виявити співчуття.
За легендою, преподобний монах Бончум був коханим Нангнон у минулому житті.
Весь день до прибуття преподобного монаха йшов дощ.
Коли він приїхав, дощ припинився. Просто взяв і припинився.
Кхува помедитував і сказав,
що всі хлопці разом і ще живі.
Після слів Кхуви я перестала плакати, бо вірила, що з моїм сином усе добре.
Я повірила, що він у безпеці, і це мене дуже втішило.
-Ходімо. Усе готово. -Вправо на вихід.
Вправо.
НОВИНИ ВАТИКАНУ
Я молюся за хлопців, які зникли минулого тижня.
За них молилися в усьому світі.
Помолімося за дітей, які зникли минулого тижня.
Це була величезна кармічна сила. Не тільки з Таїланду, а й з усього світу.
9 ДНІВ У ПЕЧЕРІ
На дев’ятий день енергії вже не було ні в кого.
Ми зависли десь між життям і смертю.
Еак рив більше за всіх.
Хотів витягти нас звідти.
Еак рив так, що стирав руки до крові.
Я геть розклеївся.
Я рив і потайки плакав.
Якби хлопці побачили, теж дали б слабинку.
Я боявся, що люди забудуть про нас.
Типу: «Ці 13 дітей навряд чи вижили.
Забудьмо про них».
Моїм друзям ставало гірше.
Ми обіймалися, готові здатися. Помремо — то помремо.
Дехто з дітей казав, що можна буде з’їсти того, хто помре першим.
Той, хто помре, зможе нагодувати друзів.
Заради їхнього виживання.
Тієї ночі, лігши спати, ми говорили:
«Якщо завтра ми не дориємо до поверхні…
Це кінець».
10 ДНІВ У ПЕЧЕРІ
Моє тіло більше не витримувало.
Я просто лежав, згорнутий калачиком, і обіймав сам себе.
Наш мозок вимикався.
Усі казали:
«Це наш останній день».
Ми боялися, що помираємо.
Ліхтарики майже розрядилися.
Еак наказав вимкнути їх.
І бути самі із собою.
Раптом я почув звук.
Це було щось схоже на бульбашки.
Я почув його знову. Хтось сказав: «Агов?».
Агов?
Мене розбудила якась енергія.
Зникли відчуття голоду й виснаження.
Ми не могли повірити.
Ми такі: «Спускайтеся, бігом, доки вони не пішли».
Я прибіг першим. Стрибаючи, ледь не впав у воду.
Я заплакав. Я плакав.
-Дякуємо. -Привіт. Дякуємо.
Скільки вас?
-Тринадцять. -Тринадцять?
-Так, 13. -Прекрасно.
-Так. -Хто-небудь, попросіть у них їжі.
Ми були такі раді, що хтось прийшов нас рятувати.
Не знаю, як це описати. Ми не тямилися від щастя.
Нарешті хтось нас урятує.
Ви тут уже десять днів. Ви дуже сильні.
-Сильні. -Дуже сильні.
-Хто знає англійську? Перекладайте! -Ми голодні!
-Я знаю. Розумію. Ми повернемося. -Він знає. Він скоро повернеться.
-Гаразд? Ми повернемося. -Вони хочуть сфотографувати нас.
-Скажи, що ми голодні. -Я сказав двічі. Вони сказали, що знають.
На ньому була шоколадка.
«Попросимо її в нього? Попросимо?»
І ніхто не наважився попросити в нього шоколадку. Це було так по-дурному.
-Я дуже щасливий. -Ми теж щасливі.
Так. Дуже вам дякуємо.
Я пишався хлопцями. Я так ними пишався.
Якби вони не були такі вольові чи фізично не були такі сильні,
то навряд чи дочекалися б на порятунок.
Добре, дякуємо.
Сказали, щоб ми почекали тут.
Водолази сказали нам чекати.
Прибула група тайських водолазів.
Я заплутався.
Думав, що іноземці нас витягнуть. Я не знав, куди вони подалися.
Ми почули радісні крики десь о 22:00. Швидко пішли глянути, що там таке.
БІҐКРЕН
Ми були такі щасливі.
Ми стрибали й обіймалися.
Він вертається додому.
Ми знову почувалися живими. Наче небеса розверзлися.
Я відчула полегшення, наче квітка, що розквітла.
Я була така щаслива. То була найщасливіша мить мого життя.
Буде спільна пресконференція.
Ми знайшли 13 дітей. Вони цілі.
Їх знайшли живими сьогодні, через десять днів після зникнення.
Рятувальники знайшли живими 12 хлопців і їхнього футбольного тренера.
Щойно повідомили, що хлопців знайшли. Неймовірна новина.
ДИВО В ПЕЧЕРІ
Того вечора в нас був святковий настрій.
Ми були щасливі. Ми обіймалися і співали.
Ми заспокоїлися.
Я вже не боявся.
Я був під дуже сильним тиском.
А тепер у мене ніби камінь із пліч упав.
Ми вижили! Усе, що ми робили, було того варте.
Залишилося думати лише про те, що зі мною буде, коли я вийду.
-Загалом, усі здорові? -Усі здорові.
А емоційний стан… Ви запросили психологів?
Спочатку зайдуть «морські котики». Безпека дітей — головне.
Допоможімо транспортувати балони.
Ми й незчулися, як знову почули рятувальників.
Вони: «Знаєте, що ви всесвітньо відомі?».
Ми всі собі подумали:
«Що? Справді? Ми просто сільські діти.
Всесвітньо відомі?» Ми їм не вірили.
Думав, ми нарешті поїмо.
Це все, про що я думав. Їжа наближалася. Це все, що мене цікавило.
Того дня ми їли енергетичний гель, який мав зарядити нас енергією.
ЕНЕРГЕТИЧНИЙ ГЕЛЬ
Ми трохи засмутилися, що не наб’ємо собі шлунки.
Ми просто їли, щоб вижити.
Коли вони прибули, я спитав: «Як ми виберемося звідси?».
Вода досі не впала.
Але вони ще не знали. Сказали, що дадуть нам знати.
Одна група залишилася з нами в печері. Залишилося четверо офіцерів.
Хто це? У темно-синій сорочці?
Це син Ае.
Титан! Он лежить Титан.
Я розплакалася, побачивши сина худющим.
-Я ледве впізнав його. -Він був сама шкіра та кості.
Але нам так пощастило, що він вижив.
Ми знайшли дітей.
Ми трохи пораділи, та попереду був ще один виклик.
Наступний крок — знайти спосіб
витягти хлопців з печери.
Тайський уряд не знав, що робити.
І це не камінь у бік тайців,
бо жодна країна не мала би плану на такий випадок.
Такого ще ні з ким не траплялося.
У світі є багато досвідчених дайверів,
які були б готові допомогти з порятунком дітей.
Єдине, що нас відрізняє…
РІЧАРД ГАРРІС — КРЕЙҐ ЧАЛЛЕН АНЕСТЕЗІОЛОГ — ХІРУРГ-ВЕТЕРИНАР
…від інших, — медичні навички, які могли б стати в пригоді.
Звісно, як анестезіолог і ветеринар з досвідом анестезії,
ми мали вагому перевагу.
Переправляти хлопців у свідомості під водою було дуже ризиковано.
Хлопці могли запанікувати.
А паніка — це смерть.
Ми придумали кілька варіантів. Ми навіть розглядали варіант
почекати, доки вода повністю спаде,
а на це пішло б чотири місяці.
Тим часом ми могли доставляти їжу та воду.
Я був шокований…
коли почув, що нас змусять чекати, доки зійде вода чи скінчиться сезон дощів.
Нащо чекати так довго?
Ми занепали духом.
Коли ми обдумали все краще,
стало очевидно, що умови були не дуже гігієнічні,
та ще й погіршали, коли хлопці почали їсти,
через неминучі випорожнення.
Тож вони могли захворіти, підхопити інфекцію,
а медична допомога була б їм недоступна.
Це була би повільна та дуже неприємна смерть.
Тож, коли всі ці плани й ідеї відпали,
залишилося лиш одне рішення.
А саме: седація дітей і їх переправлення.
Не треба бути печерним дайвером чи анестезіологом,
щоб розуміти, що ввести дитину в стан непритомності,
запхати її голову під воду, а через три години
після виринання з-під води очікувати,
що ця дитина ще буде живою, —
це просто абсурдна ідея.
Я усвідомлював, що із цими дітьми
неминуче стануться три речі.
Під маски затече вода — захлинуться.
Дихальні шляхи перекриються — задихнуться.
Останнє, що мене турбувало: якщо ці дві речі не заберуть життя дітей,
з температурою води й повітря в печері 23 градуси
протягом трьох годин під наркозом,
їхня температура тіла буде стабільно падати,
і вони помруть від переохолодження в печері.
Гадаю, зрештою я знайшов для себе таке виправдання:
«Якщо я дам їм наркоз, вони, швидше за все, помруть.
Але принаймні вони помруть уві сні».
Треба було повідомити батьків. Вони мали прийняти ризики.
Була ймовірність, що хтось із хлопців загине.
Лишатися ризиковано, виходити теж.
Мені сказали, що я маю підписати згоду.
Якщо я не підпишу, вони не зможуть їх витягти.
Якщо чекати, доки мине сезон дощів, це займе три-чотири місяці.
Наші шанси впали б до нуля.
А якщо ризикнути, то шанси принаймні 50 на 50. Це вже краще.
Треба було вирішувати негайно. Це було дуже важке рішення.
Я вирішила, що підпишу.
Але коли підписувала, було страшно.
Я була налякана, хоч нас намагалися заспокоїти.
Я все одно боялася.
Я боялася, що він не вибереться.
Вони говорили так, ніби пірнати буде весело…
щоб діти не перелякалися.
Я хотів пірнати.
Ми були готові. Це було цікаво! Ми дуже хотіли це зробити.
Ми не знали, наскільки це ризиковано.
Ми були лише дітьми. Ми просто хотіли вибратися.
Це все, про що ми думали.
Нам треба було подолати велику відстань.
По дорозі вперед…
ми б дихали з балонів на нас.
А на зворотному шляху
нам довелося б використовувати балони, які ми порозставляли по дорозі.
Відправна точка всього за 300 метрів звідси.
А ще є точка, де вливається вода.
Там треба пірнути якнайглибше.
Чекайте на новини завтра. Ми зможемо.
Ми команда. Ми «морські котики». Ми ніколи не відступаємо.
Його звали Саман Ґунан, молодший офіцер.
Він багато років був «морським котиком».
Того дня він зголосився…
МОЛОДШИЙ ОФІЦЕР САМАН ҐУНАН КОЛИШНІЙ ВОДОЛАЗ ВМФ
…розставляти кисневі балони.
На зворотному шляху…
він знепритомнів.
І так і не прийшов до тями.
Я дізналася вранці.
Я написала комусь із його підрозділу.
Він…
ВАЛЕПОН ҐУНАН ДРУЖИНА САМАНА
Він підтвердив його смерть.
Я недавно його бачила.
Того дня його відправили літаком.
І я…
викрикувала його ім’я. Я постійно його кликала.
Я намагалася сказати собі, що це брехня. Що це не насправді.
Місія в печері продовжуватися, бо всередині були діти.
Це я розуміла.
МОЛОДШИЙ ОФІЦЕР САМАН ҐУНАН НАР. 23.12.1980 — ПОМ. 06.07.2018
Пам’ятаю, як подумав: «Якщо це вбило професійного "морського котика",
у цих хлопців немає шансів вибратися».
Ми всі тоді подумали,
що шансів на успіх було дуже мало.
Ми ще могли дихати, але стало важче.
Сказали, що рівень кисню падає.
Я дуже переживав, що ми робитимемо, якщо в них закінчиться повітря.
А наступного тижня знову йтимуть дощі.
Це підвищило б ризик.
Рівень води піднімався, а кисню падав,
тож вони мусили починати рятувальну місію.
Сьогодні ми на піку готовності. Сьогодні день початку операції.
Влада заявила про початок дуже ризикованої операції.
Про це кілька хвилин тому сказав місцевий губернатор.
Такого ще не робив ніхто.
Такий спосіб переправлення використовували вперше у світі.
16 ДНІВ У ПЕЧЕРІ
Десь о 9:00–9:30 хтось заявив: «Починаємо».
Хлопці були трохи більше ніж за два кілометри.
Тож ми знали, що на цих дітей чекає тригодинна мандрівка з печери.
Пам’ятаю, як, діставшись до них,
я подумав: «Ну от. Ми подолали печеру, а вони всі помруть».
Саме тоді це набуло реальних обрисів.
Діти були, на диво, зговірливі.
На тому етапі ми могли сказати, що витягнемо їх на летючому килимі,
і вони б погодилися.
Так сильно вони хотіли звідти вибратися.
Цікавим було їхнє рішення,
що діти, які жили найдалі від входу в печеру, ішли першими.
Хлопці думали, що, коли виберуться,
на велосипедах поїдуть додому й поїдять.
Я попросив, щоб мене забирали останнім.
Першу дитину, якій я дав наркоз,
я досі пам’ятаю дуже добре.
Важко описати, що я відчував,
коли занурював обличчя непритомної дитини під воду.
Нічого важчого просто не буває.
Після цього відразу йде
зв’язування чужих рук за спиною.
Наслідки моїх дій із цими дітьми,
могли бути підписанням їм смертного вироку.
Десь 1600 метрів ми переправляли їх під водою.
Після того їх діставали з води
та переносили по суші.
Британські водолази відповідали за доставку хлопців до нас у третю залу.
А ми спланували операцію
з третьої зали до виходу з печери.
На маршруті з третьої зали було залучено близько 200 людей.
Обережно.
Ми весь день чекали на новини.
Напруга була величезна.
Армія, ліворуч і праворуч.
Спершу праворуч.
Я був другим на черзі.
Мені зробили укол. Це було так боляче.
Я знепритомнів.
Перша група була найризикованішою.
Ми сподівалися на диво.
Повільно.
Рятувальники виходили мовчки.
Наче діти не вижили. Була цілковита тиша.
Це перша швидка.
Весь світ на неї чекав.
Після 16 днів очікування ми вперше побачили лице одного з Диких Кабанів!
Я була в захваті.
4-ГО ЧЛЕНА ДИКИХ КАБАНІВ ВЕЗУТЬ У ЛІКАРНЮ
З півночі Таїланду звітують, що вивезли чотирьох хлопців.
З першими все пройшло надзвичайно добре. Перший день був неймовірним. Ми це могли.
18 ДНІВ У ПЕЧЕРІ
Як виявилося, в останній день план змінився.
Сказали, що я буду першим. Я здивувався.
Сказали, що хочуть першим виносити найбільшого.
Тоді я і почав непокоїтися.
Я думав, що, якщо я виберуся,
батьки здивуються, чому я кинув хлопців.
У мене будуть неприємності.
Я все ще хвилювався,
як я розберуся з батьками.
Я сидів на колінах д-ра Гарріса.
Коли ми зустрілися поглядами, голка ввійшла в мою ногу.
Тоді я йому подякував.
І попросив його подбати про хлопців, сказав, що побачуся з ними назовні.
ТРЕНЕР ЕАК
Останнім хлопцем останнього дня був Марк.
Було самотньо. Лишився лише я.
Не було друзів, які б мене підбадьорили, побажали безпечної подорожі.
Я сказав собі не зважати на це.
Що останнім виходить найкрутіший.
Це він закінчує історію.
Марк був останнім.
Подумала, що неважливо, чи він останній, якщо він у безпеці.
МАРК
Коли я прокинувся, мені здалося, що я знову народився.
Я лежав голий.
І всі дбали про мене, ніби я новонароджений.
Я була така щаслива. Неймовірно. Це неможливо описати.
Місію виконано.
Усі 12 хлопців і їхній тренер успішно врятовані.
Уявіть собі. Це справжнє диво.
Я ще не бачила, щоб подія так єднала світ.
НАЖИВО КЕЛЛІ І РАЯН
Цього разу героями є всі на світі.
Ми вперше на нашій планеті зробили щось таке, у що ніхто не міг повірити.
Це наша гордість. Це наша здійсненна місія.
Його зараз привезуть, тренера Еака. Тренер Еак!
Те, що всі вижили, — справжнє диво.
Коли почали заходити батьки,
я подумав: «Що станеться, те станеться».
Я морально готувався до того, що буде.
Він сказав, вони трималися за руки, коли спали.
Коли я це почула, то відчула, що вони всі мої діти.
Вони дуже любили один одного.
Хтось пред’являв йому якісь претензії. Але ми вважаємо його членом нашої родини.
Ніхто цього не хотів.
Коли вони зайшли, сказали мені бути сміливим.
Ні про що не хвилюватися. Усі все розуміють.
Коли я це почув, заспокоївся.
Усі мої страхи здиміли.
Коли я вперше побачив маму, я був шокований.
Я хотів встати й підійти до неї, але не зміг,
бо в мене ще не було сил у ногах.
Тому мама підбігла обійняти мене.
Перше, що я побачив, — це заплакані батьки.
То були сльози радості. Вони були щасливі, що я вибрався.
Я обійняла його й сказала:
«Відтепер ти маєш казати мені, куди йдеш. Я люблю тебе, Тее».
Я був у захваті. Ми кинулися в обійми й були дуже щасливі.
Я досі пам’ятаю ту мить.
Коли я побачив їхні обличчя, заплакав. Я подумав: «Це мені сниться?».
Тле сказав, що боявся більше ніколи нас не побачити…
Коли він це сказав, мені стало так важко на серці.
Я не могла говорити.
Тоді принесли фото сержанта Сема.
Ми затихли. Ми були приголомшені.
Він прийшов нам на порятунок, але сам із печери не вибрався.
Чому хтось мав померти за нас?
Коли я побачила дітей,
я так пишалася тим, що зробив мій чоловік.
Його справа завершилась успіхом.
Я ніколи не звинувачувала їх, бо розумію,
що ніхто не хотів, щоб таке сталося.
Я хочу, щоб вони жили нормальним життям
і йшли за своїми мріями, як і всі інші діти.
Продовжували слідувати за своїми мріями.
Я не вважаю себе знаменитістю абощо.
Я просто дитина, яка застрягла в печері та стала відомою
завдяки людям, які прийшли нас урятувати.
Після цих подій мені довелося пристосуватися.
Я мав бути чемнішим.
Щоб усі бачили й раділи,
що ми хороші діти та що вони врятували хороших дітей.
Я не можу робити все, що захочу.
Тепер я маю бути слухняним, старатися вчитися добре в школі
та не підводити інших людей, бо вони нас врятували.
Дякую всім за моральну підтримку до цього дня.
Ніколи не здавайтеся.
Дикі Кабани!
Коли думаю про те, скільки людей прийшло нам на поміч,
я не знаю, як мені віддати цей борг.
Якби й спробував, цілого життя б не вистачило.
ПІСЛЯ ПОРЯТУНКУ КОМАНДА ВИРУШИЛА В ПОДОРОЖ ПО СВІТУ
МАНЧЕСТЕР ЮНАЙТЕД
ЕЛЛЕНТУБ
ТЕЕ ТЕПЕР НАМАГАЄТЬСЯ ЩОДНЯ КАЗАТИ МАМІ, КУДИ ВІН ІДЕ.
МІКС ПОВЕРТАВСЯ В ГЛИБ ПЕЧЕРИ КІЛЬКИ РАЗІВ.
АДУЛ ОТРИМАВ СТИПЕНДІЮ В ШКОЛІ НА ПІВНІЧ ВІД НЬЮ-ЙОРКА.
ВІН ВИПУСТИТЬСЯ У 2023 РОЦІ.
ТЛЕ СПОДІВАЄТЬСЯ ОДНОГО ДНЯ РОЗПОЧАТИ ВЛАСНИЙ БІЗНЕС.
МАРК ПЛАНУЄ СТАТИ ФЕРМЕРОМ І РОЗВОДИТИ КУРЕЙ.
Тримайте позицію. Униз! Угору!
Униз! Угору!
ТИТАН ДОСІ СПОДІВАЄТЬСЯ СТАТИ ВЕЛИКИМ ФУТБОЛІСТОМ.
Знову?
-Тепер ми можемо йти? -Мені байдуже!
ЕАК ЗАСНУВАВ ФУТБОЛЬНУ АКАДЕМІЮ, ЩОБ ЗАЙМАТИ ХЛОПЦІВ.
-Тао, не дай меншому тебе обійти. Обганяй. -Ну ж бо.
Тао, швидше.
Це був останній раз.
Виганяйте когось одного.
У СЦЕНАХ, ВІДТВОРЕНИХ У ЦЬОМУ ДОКУМЕНТАЛЬНОМУ ФІЛЬМІ, ЗНІМАЛИСЬ АКТОРИ
НА ОСНОВІ ПОДІЙ, ЗГАДАНИХ ОПИТУВАНИМИ.
Переклад субтитрів: Галина Шрам