Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Bon dia. Vostè dirà.
Res més entrar, a la dreta.
D'acord.
Em seguiu?
Li agradaria...?
Qui és?
Perdó, com diu?
Aquest senyor.
Bé...
Aquest senyor no és el meu aita.
És normal el que li passa.
Costa acceptar la mort d'un ser estimat.
Li dic que no és el meu aita.
Prengui's el seu temps.
Faci el favor de mirar a dins.
Home, esclar.
Ara li portarem el seu pare.
Fixi's que el següent no sigui xinès. A veure, miri la foto.
El meu aita és basc.
-Esclar, basc. -Ho veu?
Doncs vinga.
-Què ha passat? -Que s'han equivocat de cos.
Com vols dir de cos?
M'han portat un home negre d'uns dos metres.
Què?
Sort que he mirat.
Perquè m'agradaria soterrar l'aita,
no un jugador de bàsquet que no conec.
No. Ara no és el meu aita?
Amb un grup d'avis molt alts que no saben qui és? Au, home.
Com poden ser tan inútils?
Si ho haguéssim fet en un tanatori normal,
com la gent normal,
-això no hauria passat. -Jo ho vaig dir.
Però era la seva última voluntat. Què hi faig, me passo pels pebrots?
Bé, tranquil.
No, si ja estic tranquil.
Ens han emportat un cadàver que no és el nostre.
En Rober no arribarà. I si ho fa, no ajudarà.
He de canviar el discurs perquè no està bé.
A veure, no està malament.
No, és una merda.
A la nit em semblava bé, però avui és una merda.
-No és una merda. -Saps què passa?
Per voler satisfer tothom, he fet una cosa com perifèrica, tèbia.
Una merda, més aviat.
-Saps què pensaran? -El què?
Que per què no ho fa en Rober, com que escriu tan bé.
El teu germà no escriu tan bé.
No és si escriu bé o no, és que és un torracollons. Influencer.
Ell no té cap dret de donar aquest discurs, entesos?
Fa anys que viu a fora d'aquesta casa.
Ni va preguntar qui ho faria.
A més, vida meva, tu escrius des d'un altre lloc.
-Completament. Tens raó. -Completament.
Tens l'última novel·la quasi a punt.
Només queda que deixis que algú la llegeixi.
Rei, escolta'm.
De seguida s'acabi el funeral, ens n'anem d'aquí
i comencem una nova vida a casa nostra.
Ens vas trucar, oi?
Amor, vas donar el dipòsit de la casa?
Amb això del funeral, no he pogut.
Amor, no facis el beneit. Ens guanyaran la casa i és nostra.
Si a mi la casa m'encanta, però s'ha mort l'aita.
Tu saps la paperassa que és això?
Odio els funerals, de veres.
Què passa, nois? Avui toca funeral.
Aquí, amb el meu amic Héctor, de camí. Diu que els odia.
I qui no. Parla, Héctor.
Em semblen tan depriments, amb tothom celebrant allà
al voltant de la mort, quan ningú vol morir-se.
Home, qui vol morir-se? Us llegeixo als comentaris.
Fas el favor d'apagar el mòbil, collons?
A veure, que el xofer vol petonets.
Us aniré actualitzant. Si us interessa el tema, campaneta.
Campaneta? M'estàs posant nerviós, Julio.
No sé per què has vingut.
Per què vens? Tu no ets amic del Dani.
És per l'Amaia.
Hòstia, has vingut per l'Amaia. Així estaves de torracollons, per ella.
No fumis a dins del cotxe, sisplau.
Si vols tenir càncer, tot per tu, que jo ja tinc de sobra amb el que tinc.
Què tens?
M'ha sortit una erupció aquí, en forma d'àlien. Mira.
Compte, eh?
-Oi que té mala pinta? -Compte aquí.
-Hòstia! -Ves amb seny!
Què et passa?
No entenc per què m'he hagut de disfressar de funerari.
El teu pare m'odia, porti el que porti.
El meu pare odia tot Déu. No t'ho prenguis res personal.
Relaxa't.
Em posa molt nerviós.
Avui precisament no es fixarà en tu.
Que el teu aita és molt aita.
T'acceptarà.
Prefereix una moció de censura que acceptar la parella de la filla.
Doncs no li quedarà un altre remei, així que no t'amoïnis.
-Què ha passat? -Hòstia.
Però què fots, tros d'ase? Que anem a un funeral!
-Sisplau. -No respecten ja ni els morts.
A tu sí que et partiré la cara, sí.
Què?
A qui dius que partiràs la cara?
Doncs a qui serà?
A tu, mitja merda. Va, accelera.
Es pot ser més imbècil?
Ja està, ja està.
Va, respira, respira.
Així.
Vaig a baixar. A veure si ara el mort és parent meu.
-Vaig amb tu. -No, no puc.
Ho sé, amor. Només vull assegurar-me
que tot està ben posat i que el teu tiet Imanol té lloc.
T'has oblidat del tiet Imanol?
Digues, Dani.
Sort que t'enganxo. Per on ets?
Estem arribant, eh?
Recordes del meu tiet Imanol?
Sí, esclar que sí.
Podries anar per ell a la residència? Me n'he oblidat.
-No fotis. -Sí.
Què? No pots, no?
No, no, no. Sí, sí, sí. Esclar que sí que puc.
El que passa és que pensava en una altra cosa, perdona'm.
Hi vaig de seguida, no pateixis.
Va, doncs t'envio la ubicació. Moltes gràcies.
Va, Dani. Fins ara.
-Tot bé? -Collons, home.
Em cago en la meva puta sort.
-Fenomenal. -Collonut.
Bé, aquest sí que és, no?
Sisplau, no em digui que tampoc és el seu pare.
Aquest sí, aquest sí.
Bé...
M'ha impressionat veure'l.
Bé, me n'alegro. Vull dir...
Ja, ja.
Estàs bé, ama?
No sé què faré sense l'aita.
És que no sé viure sola.
No diguis bestieses.
Ets molt independent, tens molts amics que t'estimen,
tens la família, em tens a mi.
Tens l'Ana, el Rober...
El teu germà Rober on és?
Bé, el seu vol aterrava a les 9. Està a punt d'arribar.
Tu no et preocupis, que arribarà.
Sogra, qualsevol cosa que pugui fer per vostè, sisplau...
No!
No posis les mans allà, que deixaràs marca.
Sí, però te les porto aquesta tarda, que primer tinc un funeral.
El meu tiet Eduardo. Sí, una putada.
Ei, aquest és fortíssim. Et pot volar el cap.
Això sí, com a molt, mitja. Fes-me cas.
Ara vinc! Ve la meva germana.
Te les porto després del funeral, va? Fins ara.
Ara vinc!
Un segon!
Encara estàs així?
Bé, què passa? Esteu bé?
Està una mica nerviós
perquè un imbècil no ens ha matat de miracle amb el cotxe.
És que hi ha gent molt fotuda pel món. Un minut.
D'acord.
Per què té tantes pastilles aquí?
Perquè és representant farmacèutic.
No et passa l'ensurt?
No.
Doncs som al lloc perfecte.
A veure què té per aquí.
Et prendràs una d'aquestes.
Això què és?
Això? Una meravella. Diazepam, un ansiolític.
Tingues. Ja veuràs com et sentiràs millor.
-Segur? -Sí.
Jo abans em prenia això com caramels.
Pren-t'ho.
Molt bé.
Ja està.
-Estem. -Va, som-hi.
Hola.
Hola?
Esclar.
Amatxu, amatxu.
Ana...
-Com esteu? -Bé, i tu?
-Bé, bé, bé. -I tu? Com ha anat el vol, fill?
El vol bé, ama. Potser moltes turbulències.
-Sempre em posa nerviós. -Esclar.
Per molt que viatgis en primera i paguis un dineral.
Si l'avió s'estavella, et moriràs igual.
Esclafat, oi?
Hòstia, em sap greu, collons.
-Me'n vaig amb ella? -No, no.
Això és crazy, noi.
Perdona, és que ho he vist...
Ah, que està amb els grans. Que no havia vist els grans.
Endavant.
És ell?
Héctor, no m'havies dit que va amb cadira de rodes?
No, és que jo tampoc ho sabia.
-Adeu, maques. -Quin fastig.
Què fot?
El que li rota, com sempre.
Va, anem pel teu tiet Imanol.
Imanol, ja som aquí.
Però on coi éreu?
Quin parell de poca-soltes m'envia en Daniel.
Quan m'ha dit que vingués, ho he fet.
-Ja hi era de camí. -Fa més d'una hora que soc aquí.
-Em cremo fins a la boina. -Bé.
-Au, va, que farem tard. -Entesos.
-Sí. -Som-hi.
Sí... Qui és aquest?
-En Julio, un amic meu. -D'acord.
-No, deixa-ho. Per la porta de darrere. -Obre'ns, Julio. Es pot?
-Ja, és que... -Obre, cony. Que fem tard.
Això és depriment de collons, no?
Com tots els funerals.
Ho sé, ho sé, però...
Fuck.
Tinc angoixa, com si m'arranquessin el cor. És horrible, home.
Que s'ha mort l'aita, hòstia.
Fa mal.
Per això m'estimo més no tenir relacions íntimes.
Les emocions i jo no ens portem bé.
Tu et relaciones millor amb els teus seguidors, oi?
És més còmode.
Has vist l'anunci de la novel·la al Times Square?
Increïble, eh? So fucking big, tio.
Escolta, m'alegro que siguis aquí per cuidar l'ama.
Em quedo més tranquil.
Sí, però no per molt de temps.
-Què? -L'Ana i jo ens mudem.
Com que us mudeu?
Ens n'anem a viure sols, ja és hora. A la nostra pròpia casa.
Però què fareu amb l'ama?
La deixareu aquí sola?
Jo havia pensat...
Aviam, segur que li fa il·lusió
passar una temporada amb tu a Nova York.
Are you fucking kidding me? No me la puc portar a Nova York.
-Per què? -Què foto amb ella a Manhattan?
-Doncs... -A més, ella no parla res d'anglès.
Odia els americans.
Tu saps la vida que tinc allà? Vaig a molts esdeveniments i festes.
-Doncs hi vas a menys. -Que no.
L'ama està millor aquí amb tu. Si ja ho saps.
-Bé, no parlem ara d'això. -Sí.
La casa, però, la compraré, eh? Que ja l'hem vista.
De fet, és molt maca. Per això necessito els diners.
Quins diners?
Els diners del funeral, vam dir que anàvem a mitges.
Això vam dir?
Exactament això, sí, sí.
Ah, OK. I remember.
Bé, és que ara no els tinc.
Però en uns mesos te'ls donaré, entesos?
M'han d'avançar de la meva pròxima novel·la.
Per cert, serà un èxit. Saps de què va?
Que no puc esperar uns mesos. Els necessito ara.
És que com no llegeixes els correus potser no ho saps.
Hem tancat l'editorial del papa.
-Ja. -Ningú compra llibres de viatge.
He fet fora els darrers treballadors. Per això necessito els diners.
Doncs em sap greu, però ara em serà impossible.
És que vaig molt pelat, tio
Què dius?
-El que sents. -Si ets un escriptor d'èxit.
Vius a un apartament de luxe a Nova York.
El cartell de Times Square, hello.
Tu saps el que costa tot allò? El nivell de despesa que porto?
A més, he hagut de pagar una fortuna pel vol.
Tu saps el que et cobren per un bitllet de primera?
It's insane, nano.
Les coses costen.
Sí, sí, sí.
Quin greu, no?, això del tiet Eduardo.
Sí.
El vas arribar a conèixer, Iker?
-Iker? -Heu vist un gos?
Que em mira amb els seus ullets i ja no hi és.
Gosset bonic, on ets?
Què dius d'un gos?
No hi ha lloc per aparcar, cap ni un.
I per què no l'aparques allà?
-Aquí no hi cabo. -Ostres, que no portes un tràiler!
-Aparca allà, beneit! -Entesos, ho intento,
però sense insultar.
-Què dius d'insultar, coi. -Aviam.
Vinga.
-Hòstia, quina barra. -Collons!
Ja, és que s'hi ha ficat.
Fotre, és l'Amaia.
Amaia. Perdona, però és que allà anava a aparcar jo.
Ja. Ets de la família, Héctor?
-Bé, no, però vull dir... -Això.
No és el meu millor...
Ei, Amaia, com va?
M'alegro molt de veure't!
Un moment! Perdó, perdó.
Ni m'ha mirat, tio. Tu ho has vist?
Va, vinga.
-S'ha de ser ruc! No saps conduir! -Sí, sisplau.
-No saps conduir, collons! -Imanol, esperi's, sisplau.
-Que... -Baixo del cotxe.
-No, no. Tu no pots, ara. -Atura el cotxe.
No pots, tiet. Ara no pots, sisplau.
Para, vull parlar amb ella.
-Amb qui? -L'Amaia. Amb qui, sinó?
No em pots deixar penjat ara.
O ho fas o baixo en marxa. Tu veuràs.
-He de parlar amb ella ara. -Va.
Baixa ja, hòstia!
Però no em deixis aquí amb el tiet i la cadira...
Som-hi! Engega el cotxe. Tanca!
-Tiet, sisplau, una mica... -Fot-li.
-Ja, ja. Una miqueta. -Però que...
Que vas cap enrere! La casa és allà!
Però perquè vol que el faci lloc, l'home.
Quin forat, collons? Si no n'hi ha!
-Però no t'aturis ara. -Ja.
-Que vol lloc, l'home. -Que vas al revés, cony!
-No... -Em cago en...!
-Ara vinc. -Deixa'm a mi.
-No, miri, miri. -Però... Em cago...!
Iker.
Què fots?
Anem.
"Verda que t'estimo verda."
Què coi et passa?
A mi? Em passa res?
Parlaves d'un gos fantasma i ara cantes. Estàs bé?
Sí. Sí, no?
"Verda que t'estimo verda."
Està fatal.
Li he donat un diazepam i no se li ha assentat bé.
Un diazepam? Quin?
Un que li he donat de casa teva. Estava molt nerviós.
Però va fatal, eh? No hi està gens acostumat.
Ja...
Gràcies.
De veres que l'aita us apreciava molt.
Això és raríssim.
Estic descol·locat.
És normal, com vius a un altre país,
perds el contacte.
Tota aquesta gent qui és?
No conec gairebé ningú.
Quan fa des de l'últim cop que vas venir?
El petitet aquell, per exemple. Qui és?
Doncs deu ser el fill... Ah, no.
No sé qui és.
Potser un amic de la feina de l'aita.
-Really? -Jo què sé.
Escolta.
Ara de debò.
De veres deixaràs el teu germà petit encarregar-se de pagar tot?
Daniel, de veritat que vull ajudar.
Però no em puc inventar uns diners que no tinc.
Què faig? Els pinto? Què vols que hi faci?
Però com és que no en tinguis?
-Ja t'ho he dit. -Com pot ser?
-Ja t'ho he dit, Daniel. -Hola, Daniel.
-Hola, pare. Com va? -Com va tot?
Bé. Estem esperant que arribin tots els convidats.
Entesos. Però recorda que després tinc un altre ofici.
Ha mort un familiar de la Real i he d'afanyar-me, que tenen partit.
Bé, no es preocupi.
Rober. Coneix el meu germà?
L'escriptor? Esclar que sí.
Encantat de saludar-te en persona.
-He llegit tota la teva obra. -Mira.
És clar que Déu t'ha cridat pel camí de l'art.
Bé...
Deus estar molt orgullós del teu germà.
Orgullosíssim.
Faràs l'elogi.
No, el farà Daniel.
Ah, sí?
Bé... Vaig a mirar si tenim tot el que em cal.
Mira, crec que és millor que facis tu el discurs.
Tothom espera que siguis tu, i a mi ja no...
Va, no siguis ruc, eh?
Si ho faràs molt bé.
You've got this, tio.
Va.
Però...
Què fa això encara aquí? Hauria de ser a fora, sisplau.
Gràcies.
Germaneta.
Havies de venir amb aquell parell al funeral del teu germà?
-Com estàs? -Doncs com vols que estigui? Trista.
Molt trista.
Eduardo era un marit meravellós.
Tan fidel, tan preocupat per la seva família, tan lleial...
Amb uns principis tan clars.
Te'n recordes? La ratlla del pantaló perfecta.
El sant Ignasi a la cartera...
Perdona'm, he de trucar.
T'importa?
-Era perfecte. -Sogra.
Vols que prepari cafè d'olla?
No, deixa-ho fer.
El cafè pot fer molt, però no reviu els morts.
Vella amargada.
"Ell vivia per la feina."
Amor.
Els hi has trucat?
No he pogut.
Doncs passa'm el número i hi faig jo.
Ho faré jo després. No t'amoïnis.
No m'entens. No suporto la teva mare.
Si hem de seguir aquí,
et juro que l'acabaré matant.
-Ja. -Ja.
-Vine un moment. -Què?
No miris, però sota la foto de l'aita, hi ha un home...
El coneixes?
-Però no miris! -No, és que...
Necessito girar-me per saber de qui parles.
Sí, és cert. És el senyor baixet.
El senyor baixet.
No sé, em sembla estrany.
No ens deixa de mirar.
M'està espantant.
Escolta, ara que ho dius...
No va venir a la nostra boda?
Però jo el recordo molt més alt.
-Amor... -Em mira molt.
A mi em sembla molt bé que vulguis canviar de tema,
però si perdem la casa,
serà culpa teva.
Què fots, inútil? La trencaràs. Va, que fem tard.
No sé com s'obre la cadira.
Amb els meus collons! Fot-li, em cago en...
-Daniel. -Sí?
Hauríem de començar ja. He de ser a les 2 allà.
Esclar, esperem cinc minuts que arribi el tiet Imanol.
No podem començar sense ell.
-Bé, esperem el tiet Imanol. -Molt bé.
Empeny, coi, empeny.
Si ja ho faig.
Compte, que em mato!
Para'm, collons. Em cago en ton pare!
Empeny, fotre! Que fem tard!
"I a la seva feina..."
És que és cert.
Has vist la Nagore?
-Sí, abans. -Com ha crescut, oi?
Era una nena el darrer cop que la vaig veure, i ara...
Mare meva. Oh, my God.
Ha estat tot de cop i volta.
Una llàstima. La veritat és que no...
Mira. És preciosa, oi?
La hi posaré de coberta a un caragol. És molt suau
És molt suau, molt suau.
Amaia, pots venir un momentet amb mi? Perdó, un segon.
-Aquest què coi té? -Aviam...
T'he d'explicar una cosa que jo crec que no et farà gens de gràcia.
Què?
-Tiet Bittor. -Daniel.
Havies de venir amb aquests?
Van amb el càrrec. Nebot.
Tiet Bittor.
Com estàs?
Doncs és un dia trist.
Ja, ja. Esclar.
-Tu com va per Nova York? -Bé, bé.
Promocionant l'última novel·la.
I aquesta bestiesa que no faràs el discurs?
No, en Dani el farà.
Quin greu. Però segur que ho fas molt bé, Daniel.
Com en Roberto és escriptor, doncs...
Bé...
Vaig a veure una cosa.
Qualsevol cosa que em digui, avisi'm.
-Vaig a preparar-me. -Sí.
Estàs bé?
Què ha passat?
Em pregunten per què no el fa en Rober, el discurs.
S'ha preocupat per la família? També era el meu aita.
És que tinc jo més dret que ell a fer el discurs.
-I el faràs tu. -I tant que sí.
I serà increïble.
Serà el millor discurs que hauran sentit mai.
-OK. -Va, som-hi.
Dius que no s'ha pres un diazepam?
Et dic que el diazepam no era diazepam.
-Era una pastilla al·lucinògena. -Com?
-Doncs àcid, speed, ketamina. -No m'ho puc creure.
No m'ho puc creure.
Però com se t'acudeix deixar les pastilles com si res?
Perdona? Has estat tu. Jo no vaig agafant pastilles de la gent.
-Perdona? Posava diazepam. -I?
I? Mira, et calçaré una hòstia...
-I ara? Li ho explico? -No o es ratllarà.
No. Ara hem de cuidar-lo.
Cuidar-lo. I sobretot que no parli amb ningú.
-Que no parli amb ningú. -Iker, Iker.
Quant temps creus que estarem?
-Com una hora. -Espera.
Perdoneu-me.
O sigui, que estan...
Iker. Iker.
-Com va? Com estàs? -Hola. Com va?
Iker, sisplau, deixa-ho.
Hola, aita, com estàs?
Arribeu tard.
Hola, aita.
I tu què? No pots vestir-te com Déu mana ni per a un funeral?
Et cau molt bé el vestit.
Al final has portat aquell?
Ha vingut amb mi perquè és el meu xicot.
Ai, Amaia.
Amaia, la meva neboda preferida. Tu mai em falles.
Em sap greu, tieta.
Era un home collonut.
Sí que ho era, sí.
Sí.
Ho era.
Iker.
Iker, ella és la meva tieta Edurne.
Em sap greu això de la seva mort. Bé, vostè està viva, però...
Quin greu, de veritat. O sigui, no que estigui viva, sinó pel seu mort.
Em sap greu. Molt.
-Em sap greu. -Va, va. Ja està.
-Ja està, ja està. -De veres, em sap greu.
És molt afectuós.
-Ja. -Som-hi.
-Què fem? -No ho sé.
No ens en podem anar del funeral o la tieta no ens tornarà a parlar mai.
Se'n va, se'n va.
Amaia, com estàs? Estàs molt maca, eh?
-Estic de funeral. -Ja, sí. Una coseta.
-Ens fem una selfie? -No, no.
Ja, doncs si no vols, no. M'han explicat que tens xicot.
Sí, les notícies volen, oi?
És aquest?
Sí.
És el paio amb qui passaràs la resta de la teva vida?
Sí. Iker, marxem.
-Hola. -Aupa.
-Julio. Julio. -Ves amb compte, collons!
Julio!
Empeny, fotre! Però no em deixis anar, que em mato.
Ves amb compte, cony.
Julio! Que em pots ajudar, sisplau, d'una vegada?
-Daniel. -Sí?
M'agradaria parlar amb tu quan tinguis un momentet.
Bé. Anem, va.
Podem parlar després?
Estic sentit que arriba el tiet i vull rebre'l.
Sí, sense problema.
Gràcies, Julio. T'ha sigut molta molèstia?
-Com estàs, tiet Imanol? -Fet una merda.
Bé, així m'agrada.
Deixa'm passar. Deixa'm passar, cony, que no veig.
Fora, ja. Fotre. Aquí.
Estàs bé, tiet?
-Molt bé. -Entesos.
Senyores i senyors, vagin seient i començarem el servei.
Collons.
-Perdó. -Fora, collons.
Collons, Héctor. Fas molt mala olor.
Ah, sí? No em diguis.
Potser perquè m'has deixat plantat amb la cadira de rodes
i que t'has emportat tot el mèrit.
Lehendakari jauna, familiars, amics.
Ens hem reunit aquí per honorar la memòria del nostre estimat Eduardo.
Sisplau!
Gràcies.
Per començar, llegiré un passatge de la Bíblia.
Samuel, 18...
Perquè ho sàpigues, quan m'has tret el lloc,
portava el tiet Imanol.
Que he hagut de pujar barda amunt dos cops
amb la cadira i quasi no hi arribem.
Que aquella plaça era meva.
Si no deixes de tocar-me, et faig fora a hòsties.
-Ho has entès? -Què passa?
Que la teva cosina s'ha quedat amb la meva plaça d'aparcament.
Com que s'ha quedat amb la teva plaça? Esteu a un funeral, feu el favor.
"I li ho va donar al David, i altres robes seves."
"I així ens presentem davant Déu."
"Despullats, sense cap altra indumentària que l'ànima."
I ara escoltarem unes paraules del fill de l'Eduardo.
Daniel.
Hola a tothom.
I gràcies per venir.
Veient-vos m'adono de l'estima que tothom sentia per l'aita.
Però no sé si l'estimeu més ara que ha mort que quan era viu.
Perquè mai havia vist tanta gent en aquesta sala.
Ja està.
L'aita era un home extraordinari.
Va néixer el 1953 en un país enfosquit per les estreteses de la postguerra.
No obstant això,
va passar la seva infantesa amb els ulls entretancats, deia.
Tan brillant era el color de la natura que l'envoltava.
Estudiant aplicat.
Tot el temps de lleure el va dedicar amb el seu amic Chema,
amb qui corria amb la bicicleta pels camins,
o bressolats per les onades a la platja.
-Has vist això? -Què?
Que el taüt s'ha mogut.
-No s'ha mogut. -...aprenent d'impremta.
Et juro que ho he vist. El taüt s'ha mogut.
... determinats per la supervivència de la seva família.
Mira-ho!
Mira, s'ha mogut un altre cop.
Iker, sisplau, mira'm.
Que als 18 anys...
-Ningú ho veu? -...el va portar a abandonar la llar.
Mireu!
Mireu! El taüt es mou!
S'acaba de moure! Allà dins hi ha algú viu!
Què fots, imbècil? Com vols que hi hagi ningú viu?
Que no em mireu a mi! Què us passa? Voleu mirar el taüt?
-Jo no hi veig res. -Algú vol sortir de dins!
-Està viu! -No, no, no!
Què fa?
Jo t'allibero! Jo t'allibero!
No...
Sí, anem cap allà.
Anem, ama. Anem.
Sortiu un moment, feu el favor.
És que...
Anem a recompondre...
Sisplau, però qui era aquell?
Alba, em prepares una infusió per l'ama?
-Que se'n vagi. -Que se'n vagi ja.
Sisplau, que el posin al seu lloc, rei.
Esclar, esclar.
Ja està, ja ha passat. No hi ha res a dins, va.
-Ei, que no hi ha res. -Ja ha passat.
Va, mira'm. Mira'm. Respira.
Ja està.
-Què li passa a l'imbècil? -Daniel, em sap greu.
-Torna a dins. -El taüt es movia de veritat.
Què dius, desgraciat?
-T'ho explico després. -Se sentien les esgarrapades.
Tu pots parar? Pots parar?
-Estàs bé? -No, no estic bé.
Abans que m'ho diguis, tinc la casa aquí,
però no els he trucat.
No t'anava a dir res d'això, però gràcies.
Perdona'm, reina.
El mataré. El mataré. El mataré.
No, no. Aita! Digues als teus goril·les que el deixin fer!
Que el deixin fer!
L'imbècil ha arruïnat el funeral.
No és culpa seva.
Com que no? La tieta Edurne està destrossada.
Vull que marxi de seguida. Entesos?
No vull veure aquell pallasso.
O el fas fora tu o ho faig jo.
-No puc fer-lo fora. -Per què?
-Perquè em casaré amb ell. -T'has tornat boja?
No, és la meva parella. A més, aita, ell no és així.
És que s'ha pres una pastilla i no se li ha assentat bé.
Una pastilla? Quina mena de pastilla?
Doncs un diazepam.
Que li ha fet reacció perquè deu ser al·lèrgic.
-Un diazepam? -Un diazepam.
Ja, ja en parlarem.
Però és un impresentable, que ho sàpigues.
-Puc? -Passa.
-Què, com va, Dani? -Tu què creus?
No només s'ha mort l 'aita. L'han llençat a terra.
Pobre aita, de veritat.
És horrible. Mai no havia vist un cadàver tan...
Tan pàl·lid i tan mort.
A més, com que clar, ha...
Ha caigut i s'ha obert la caixa...
ha caigut el mort a pes mort com...
-Era un peix, saps? Un peix mort. -Sí, entesos. Ja està.
Amb tot el que era, i de sobte...
Esclar, sí.
És que no som ningú.
Un dia estàs tan normal, i al següent ets menjar de cucs.
Ja.
Que li pot passar a qualsevol.
Mira'm a mi, que m'ha sortit una erupció.
-Te l'he mostrada? -No.
-No? -Héctor, de veres.
He aguantat les teves rareses tota la vida. Avui també?
M'ensenyes el cul avui?
Perquè fa dues setmanes que m'ha sortit. Mira.
Està horrible, oi?
Està lleig.
És greu?
Jo li ho mostraria al meu tiet Bittor.
Ah, sí?
Si, a més de lendakari és metge.
I tu creus que l'home ho voldrà veure?
Potser et pot orientar.
Li ho diré.
Doncs molt bé.
Sí.
-Iker. -El taüt es movia, de veres!
Jo el veia, però la gent no. Per què?
-Iker, sisplau. -M'estic tornant boig.
-Tinc les mans gegants! -Para. Mira'm.
-He de dir-te una cosa. -Què?
Tu te'n recordes que t'he donat un diazepam?
-Sí. -Sí. Resulta que no ho era.
Com que no...? Com que no?
-No. -No, no. Vine.
-Escolta'm. Entens el que et dic? -No, no ho sé.
Igual... No sé, però igual no ho entén.
M'agrada llegir, pintar, escriure...
Perdó.
Estàs més tranquil·la?
És que l'he vist allà, a sobre els meus peus.
Amb aquella cara, que semblava que em volia dir alguna cosa.
Tan maquillat que semblava una estrella de cinema.
Si tenia les pestanyes més llargues que les meves.
-Ha estat horrible. -Sí, ha estat horrible.
Perdó, lendakari.
Jauna.
M'ha dit en Dani, que no ho sabia, que vostè és metge.
-Sí, soc metge. -Miri.
És que m'ha sortit una erupció, veu?
Sé que és fastigós, però fa dues setmanes
i em pica moltíssim, i esclar...
T'importa tapar-te això?
Som-hi.
Però és que... Lendakari, vostè creu que és mortal?
-Hauries d'anar al dermatòleg. -O sigui, que és greu.
Poden ser moltes coses.
Quines? Si em diu això, m'espanta més.
-Lepra? Càncer? Tumor? -Una al·lèrgia.
Una al·lèrgia al marisc, a la fruita seca...
Quina fruita seca?
No ho sé. Cacauets, nous, ametlles, fruita seca.
Hòstia...
Ametlles.
Al·lucinògens?
Sí, per això et trobes així, perquè és una droga
-feta pel Tino. -Què m'has donat?
Droga, droga... És més aviat un àcid lisèrgic,
bàsicament, i mesclat amb ketamina i speed però per compensar.
¿I per això sento com si volés i no sento les cames,
i les mans gegants, i veig coses...?
Iker, mira'm.
Relaxa't.
Deixa't emportar.
Gaudeix-ho.
Ha estat culpa teva.
-Iker, Iker. -Quant dura això?
Iker, sisplau.
-Això? -Sí.
Però com ho puc saber.
-Quant dura això? -Vuit hores.
-Vuit hores així? -Ja està.
-Que li passa? -He de vomitar.
No, vine. Vine aquí! Vine!
Vine aquí, Iker! Iker!
Iker.
Hola, Amaia.
-Està bé? -És que està marejat.
Ai, mare!
Merda!
Iker, vine aquí. Iker.
Iker, obre'm, sisplau.
Iker.
Iker, sisplau, obre'm. Obre'm.
Està allí? Bé, a poc a poc.
Ets un imbècil.
Perdona? Escolta'm, hi ha gent que paga moltíssim
per aquestes pasti...
Hòstia.
I el pot? Has vist el pot?
La mare que et va fer.
Fotre.
Hòstia, on és el rellotge? Hòstia, collons!
Quant ha passat?
La pastilla que m'he pres...
Queden set hores.
Hòstia, em cago en...
Obre'm la porta, sisplau.
Iker, obre'm ja, collons!
No. No surto, no surto.
-Què li passa al noi aquest? -S'està desfogant, pare.
-No s'amoïni. -No surto.
Iker, sisplau.
Se'ns està tirant el temps a sobre.
-No cridis. -Què passa si crido?
El dolor et fa fer coses estranyes.
-Ja. -Recordes que volia parlar amb tu?
Podem anar a un lloc més tranquil?
Per allí.
Merda!
-Estàs escrivint una novel·la. -Sí.
-Escriptor, com el teu germà. -Bé.
Som escriptors molt diferents.
Però ell és molt bo.
I molt bon influencer, també.
Tu diràs.
He portat unes fotos que m'agradaria mostrar-te.
-Puc? -Esclar.
Daniel, la veritat és que el teu pare i jo érem molt amics
i passàvem molt temps plegats darrerament.
Un moment.
Mira, aquí estem ell i jo a París.
On us vau conèixer, l'aita i tu?
Al teu casament.
Al meu casament? A Playa del Carmen?
Sí, és que jo treballava a una barra de còctels i ell tenia set...
Mira, aquí estem a Egipte.
Ja...
Aquí a una festa de disfresses a Tulum.
Era temàtica llatina.
Quina mena d'amistat tenies amb ell?
És a dir, que...
Com? Com?
Perquè jo a tu no et conec. Mai m'ha parlat de tu. Podries ser...
Em mostres les fotos i...
Un moment.
Perquè es veu que estigueu junts.
Llavors...
Mira, Daniel. Entenc que sigui un xoc per a tu.
El teu pare t'ho volia dir, però no sabia com reaccionaries.
Ho sap l'ama?
No, i no té per què saber-ho.
Per la meva part no t'has de preocupar.
-Gràcies. -Sempre que...
rebi el que se'm deu.
Què?
Crec que mereixo alguna cosa.
Esclar.
Què vols? Què t'agradaria? Què vols?
Érem amants.
I no em va deixar res al testament. Imagina com em sento.
És més, t'ho diré: Em sento brut, com una puta barata.
Posa't al meu lloc. Crec que mereixo alguna cosa.
Què vols?
50.000 euros estarien bé.
50.000 euros? 50.000 euros. Molt bé.
Bé. No et puc donar 50.000 euros. Vaig a comprar-me una casa!
Una casa? Aquest no és el meu problema. És el teu.
Espera un moment.
¿Et penses que pots venir aquí, al funeral del meu aita,
explicar-me una història, mostrar-me unes fotos que podrien estar trucades
i demanar-me diners?
Aquestes fotos no signifiquen una puta merda!
Bé, jo he portat unes impreses perquè les vegis amb detall.
No vull fer-ho, però si cal, sortiré
i mostraré a tothom el que fèiem el teu pare i jo.
Seu allí.
Rober. Hola, Nagore. Vens un moment?
-Hola. -Daniel, ara no.
Sí, ara sí. Ara sí.
Ja saps... Ara vinc, eh?
-De debò em fas això? -Per allí, sí.
Cony, què fots, man? Què fas?
Te'n recordes del paio aquell que m'has preguntat si coneixia?
-El baixet. -El petitó, sí.
Doncs he parlat amb ell i m'ha mostrat unes fotos.
Unes fotos?
Dani, please, he deixat a la Nagore a punt de caramel.
Són unes fotos d'ell amb l'aita plegats.
-Bé, i què passa? -Doncs que estan junts de viatge,
a una festa, disfressats.
-Disfressats com? -I ell és en braços de l'aita?
-Com que en braços? -Que follaven!
-Què dius, Daniel?
Se'l follava.
T'estàs quedant amb mi?
Tant de bo.
Em dius que l'aita era gai?
Això sembla.
I que enganyava l'ama.
Evidentment.
Que amb ell...
Amb ell...
Hòstia.
Bé, això és una cosa. Ara ve l'altra.
Que, a sobre, vol diners.
Diners, quins diners?
50.000 euros per no mostrar les fotos.
-Envia'l a la merda. -A la merda no se n'anirà
perquè si no ho fem, sortirà
i explicarà a l'ama i a tothom la...
La vida sexual de l'aita amb tota mena de detalls.
No vull saber cap detall de la vida de l'aita.
Exacte.
Què fem?
Iker, sisplau. Intenta controlar-te una mica.
No, no vull.
-No sortiré. -Què faig?
No vull sortir i no sortiré. Ja està.
Puc ajudar?
Doncs no, la veritat és que no. Gràcies.
No, no. No surto. No surto.
No estic sortint. Amor meu, digues que estàs bé.
No estic tranquil, precisament.
O sigui, que m'has canviat per aquell, no?
No t'he canviat per ningú
perquè tu i jo no hem tingut cap relació.
Amaia.
-Amaia. -Què?
Saps que ets la dona de la meva vida?
Mira, Julio. Tinc ara moltes coses al cap.
No puc fer-me càrrec de les teves bestieses.
Així que marxa, sisplau.
Ves-te'n!
Què vols dir que millor que el pagui jo?
L'ama això no ho podrà suportar.
Vols que li agafi un atac? El pagueu i ens traiem el problema, Dani.
No, com que el pagui jo?
Dani, tu portes la tira de temps vivint de l'aita i l'ama.
Va, no em fotis. Jo no he viscut d'ells.
Jo els he cuidat.
Em demanes que pagui l'enterrament, el funeral,
-i ara això? -És just.
El més just, i un rave!
Tindràs estalvis, dic jo, no?
Que és per comprar una casa. No els hi donaré al paio aquest!
No li faré això a l'Ana!
No te'n queda una altra. You've got no choice, man.
You've got no... Què?
Et donaré una altra opció.
-Et donaré una altra opció. -Espera.
I si ens vol fer la guitza?
Com saps que aquell fastigós no ens enganya?
Hòstia!
Quina pèrdua de temps, noi. No sé per a què he vingut.
M'havia vestit tot elegant i tot, merda.
No sé com li pot agradar aquell idiota més que jo.
No pot ser.
Esclar que no pot ser. Però com li pot agradar?
No, que no pot ser...
L'erupció, que m'ha sor...
Tinc res vermell aquí?
Prova.
-Crec que té ametlla. -I?
Diu el lendakari que soc al·lèrgic a l'ametlla.
Doncs no en mengis.
Bé, sigues bon amic i tasta-la.
No vull.
Per una cosa que et demano. Tasta-la.
Que no vull, collons.
-Hòstia... -Pe...
Has vist un pot?
-Un pot de què? -De diazepam.
Diazepam? No.
-Segur? -Segur.
-Collons! -Has tastat el pastís?
-No? -Deixa'm fer amb el pastís, home.
Jo crec que no trigarà molt.
L'has vist com tenia els llavis de rosa?
Tan maco.
Tan delicat.
Jo l'he vist diferent. Tu no?
Lenda.
Entrem.
Ara hi vaig.
-Lendakari, vull comentar-li... -Ara no.
Com va?
Deu ser horrible perdre un marit.
Vull dir, vostè encara és jove, oi?
Bé, relativament. O sigui, no. O sigui, és madura però jove, no?
O sigui, és una dona...
madura i jove.
Pensa casar-se un altre cop?
No, esclar, encara és molt aviat.
Això que porta el pastís és ametlla?
És...?
Això és...?
No sé si el pastís porta ametlla.
No sé si em casaré de nou.
El que sí que he vist és que tens una erupció molt lletja.
Sí, oi? Tinc...
Sí. Quin greu no t'hagi sortit a la llengua,
Amoret, amoret.
Què està passant?
Em sap greu, hi ha un problema seriós de diners.
-Quin? -No te'l puc explicar ara.
Com que no? O sigui, perdrem la casa?
-No ho sé. -Daniel.
Com que no ho saps, amor?
Hola.
Així que tu ets el fill de puta xantatgista.
Què fas amb la meva novel·la?
Doncs era per aquí...
Qui t'ha donat permís per llegir-la?
Doncs si no vols llegir-la, guarda-la.
-Però aquest és el meu despatx. -Podem anar al gra?
Em sembla bé.
Et firmaré un txec i au.
El tracte és que esborris les fotos i te n'oblidis.
Com sabrem que les esborra de veritat?
Puc signar un acord de confidencialitat.
És el teu primer intent, oi?
La novel·la. És la primera que escrius?
No.
-Per què? -No, per res.
També vaig intentar escriure un cop
i tampoc era molt bo.
Sento que és com un do. O el tens
o no.
Crec que és molt difícil per tu
estar a l'altura del teu germà.
Que, per cert, l'última novel·la era boníssima.
-Et va agradar? -Sortia al Times Square.
-Sí, la vas veure? -Sí.
-Sí, impressionant. -Doncs a perdre per cul.
Què fas, Daniel?
No li donaré ni un cèntim a l'imbècil.
Daniel, no siguis ridícul.
Ve aquí al funeral de l'aita i ens fa xantatge.
Encara a sobre va i critica la meva novel·la. Qui es creu que és?
El que té les fotos, Dani.
Doncs que les mostri.
Això és el vol, oi? Que les mostri i posem fi a això.
-Daniel... -S'ha llegit la meva novel·la.
Bé...
Senyors...
És que... espera, espera.
Rober, fes el favor d'apartar-te.
-Parlem una estona. -Parlar de què?
-Aparta't. -Seu un moment.
-Treu-te del mig, Rober! -Escolta!
Ei, ei.
Escolta.
Ei, escolta.
Estigues quiet, Daniel. Ajuda'm.
Què fas?
Dona'm una corda o així.
Una corda d'on?
El daixonses de la cortina.
Quiet, quiet, quiet.
-Hòstia... -Daniel! Daniel! Cony!
Daniel!
-Au, tingues. -Dona'm. Aguanta-li les cames.
Aguanta-li les cames. Ei, ei!
-Ei, ei. -Però, Rober, què estem fent?
Això és una bogeria.
-Això no sortirà bé. -Calla.
Sabeu si la...?
-Tanca! -Tanca!
-Tanca la porta, Héctor! -Què passa? Qui és?
No, és que li ha agafat com un atac.
-De debò? -Convulsions, moltes convulsions.
-Veus? És que, collons. -Mira.
-Ja, ja... -L'estem calmant.
Mira, m'he trobat el diazepam, potser li val.
-Va, fot-li. -Sí?
-Quantes? -Un grapat.
Un grapat. Tingues.
Espera, espera.
A veure.
-Heu vist un pot de pasti...? -Hòstia!
-Cony! -La porta!
Collons, t'he dit que tanquis.
-Ja l'he tancada. -Amb clau.
-No has dit res de la clau. -T'he dit amb clau.
-Què passa? -Doncs que li ha agafat un atac!
I per què està lligat?
I per què us fa xantatge?
-Tant fa. -Com que tant fa?
Perquè és personal, entesos?
-Però què passa? -Ei, que...
Fes-nos cas, no és una bona persona.
-Què fem, Dani? -Sí. Què fem, Rober?
-No sé, si l'haguessis pagat... -Però no he pogut
i no et podem tenir lligat per sempre.
-Doncs un calmant o... -Ja li hem donat.
Com?
M'he trobat al jardí un pot de diazepam...
-Ai, Déu. -Què passa?
Però què heu fet?
Home, perquè es calmi, que no deixa de moure's.
Collons.
Veniu, veniu aquí.
Què passa?
-Això no és un calmant. -No?
-Com que no? I què és? -Això és una mescla
de substàncies al·lucinògenes.
Iker s'ha pres una per equivocació i està com està.
-Què fots tu amb al·lucinògens? -Són per a un amic.
¿Dius que el xicot de l'Amaia ha muntat aquest merder
perquè s'ha pres una pastilla?
-Sí. -Només una?
Sí.
-Quantes li has donat? -Quatre, set...
-Em cago en tot. -No és culpa meva.
Volia ajudar per una vegada.
He vist l'home i les pastilles,
i penso que les pastilles li serviran, no?
Mare meva, pobre home.
-Truquem a una ambulància. -No, res d'ambulància.
-Que me la carrego jo. -Si venen aquí,
s'adonaran que li hem donat una sobredosi d'aquesta merda.
-Llavors què? Es morirà? -No.
No crec.
No! No em vull morir!
Rober?
-Hòstia. -Hòstia, tio. És que...
-Ara sortim, ama. -Sí.
-Hem de sortir. -Vosaltres vigileu-lo.
-Com que vigileu-lo? -Que no escapi.
-Ei, Dani. -I tanqueu la porta quan...
quan sortiu, amb la clau. He dit amb la clau?
-Sí, sí. -Va, vinga.
M'agrada que esteu junts. Però el pare vol parlar amb vosaltres.
Esclar, que si no comencem aviat, jo me n'hauré d'anar.
Esclar. Li va bé esperar cinc minutets?
Saps que el teu pare no és l'únic que s'ha mort.
Home, ho sé. Cinc minuts només.
Bé... Vol un licor? Va, una copeta.
La mare que em va parir.
Nagore.
Què? És el seu descans.
Sortiu d'aquí, sisplau.
Això és un funeral, eh? No em sembla...
Va, va, va.
Tot això és per la teva supèrbia.
Que ho sàpigues. Què importa el que diu de la teva novel·la?
Doncs sí que em fa, per descomptat. No em fiquis la culpa.
Qui ha atacat al petitó i l'ha llençat i l'ha lligat?
Home, ho he fet per protegir l'ama.
Que no se n'assabenti. Algú ha de cuidar-la, jo crec.
Ho faig des que vas marxar a jugar a ser una celebritat.
Jo soc una estrella literària. Perdona si et fot.
Saps?
Quan publicaràs tu una novel·la?
Quan jo vulgui.
Ni deixes que ningú la llegeixi.
-Esclar que no. -Què passa?
A què esperes, a morir-te i que te la publiquin a títol pòstum?
Fixa't tu, m'estimo més això que escriure la merda que fas tu.
A mi almenys em llegeixen.
Sí, et llegeixen, però no tens calés.
-Ets un bandarra i ni te n'adones. -Tu, què fots?
-Daniel. Estàs boig? -No te n'adones! Ets un bandarra!
A tu què et passa? Què et passa, tio?
-Què us passa? -Què et passa?
Prou! Prou, he dit! Tots dos.
-Go fuck yourself, man. -Shut the fuck up!
-Parla normal. -Ei.
Per què us porteu com...? Prou!
Us esteu portant com marrecs de 10 anys al funeral del vostre pare!
Per què estàs així, amor? És per allò dels diners?
El que em vas dir fa estona.
-Sí, però no només per allò. -No...?
Doncs, digue-m'ho, perquè no t'entenc.
Digues-li, Daniel.
Dir-me què?
Te'n recordes de l'home baixet d'abans?
Doncs resulta que ell i l'aita...
estaven embolicats.
Com que embolicats?
Que estaven embolicats de...
Embolicats.
El teu pare i el chaparrito?
El papa i el petitó.
I ara el petitó ens fa xantatge i ens demana 50.000 euros
o sortirà i els mostrarà a tothom una foto d'ells dos...
fent coses.
Quines coses?
Sexe.
El teu pare era joto?
Era basc.
No, que si era homosexual, maricó, jotinga.
Això sí.
Jotinga, sí.
Força jotinga, pel que sembla.
Quina merda de cafè, coi.
I a tu què et passa?
-Per què fots aquesta cara? -Res. Dones.
Dones.
T'explicaré una cosa de les dones.
A les noies els va la marxa. Vull dir, que el millor és passar d'elles.
Perquè pensen que les volem, que les necessitem
i que sense elles no som ningú.
No, és al revés. No som res amb elles.
Ens treuen la joventut.
Ens prenen els diners.
Ens treuen la llibertat.
Fixa't en les estadístiques. Estirem la pota abans que elles.
Un vidu per cada tres vídues.
M'estic cagant.
Em cago en...!
No puc amb això. M'ho faré a sobre!
Em cago en...
Quina mania amb moure les habitacions. I el lavabo d'abans?
Que m'ho faig a sobre.
Amaia. Amaia.
Aquí.
Què vols ara, Julio?
Que...
Ho he estat pensant i...
Que tu no ets com la resta.
No em tornis amb el mateix, t'ho demano.
Jo m'havia fet la idea de casar-me, de tenir fills amb tu.
I després nets i un gos.
No sé, envellir-nos junts.
Però que va ser una nit. Una nit absurda.
La millor nit de ma vida.
Deixa'm dir-te que aquella nit hauria estat
amb el primer pallasso que aparegués.
Però et va tocar a tu, així que em sap greu.
I què té el teu xicot que no tingui jo?
Doncs no ho sé, que és intel·ligent, que és...
maco, responsable, afectuós. És normal, el més normal.
Bé, i deixant això de banda?
Et juro que et fotré mànec, et deixaré rebentat.
-Et rebentaré. -Potser ara no és el moment de...
Bé.
A qui se li acut donar cinc pastilles?
-No tinc la culpa. -Encara que fos diazepam.
Tu no pots donar-li cinc pastilles a algú, imbècil.
Bé, que...
-Hi ha algú? -Sí.
Obre, que he d'anar al lavabo! Obre!
Està ocupat.
Obre'm!
-I si va al lavabo de dalt? -Com vaig per les escales?
Que vaig en cadira de rodes, imbècil, carallot!
El fotem allà darrere, darrere del sofà.
Un moment.
-Que m'obres! -És que no trobo la clau.
Que m'obres, coi, obre!
Obre!
-Collons, sí. Ajuda'm. -L'ajudo, l'ajudo.
-Ajuda'm, ajuda'm. -Aquí.
-Que no l'aguanto. -Sí, anem.
-Sisplau, afanya't. -Ja, ja, ja.
-Afanya't. A veure, aquí. -Jo l'ajudo, esperi.
-Espera, què fem? -Obre'm... res.
-Subjecti's. -Et subjecto. Amunt!
Collons, para. Para, para!
Ves amb compte, collons! Que em mates, coi!
-Com pesa... Pot? -Aguanta'm.
Pot?
-De pressa. -Jo l'ajudo.
Jo l'ajudo.
Què fas?
Estic cercant la tapa del vàter. Esperi.
-Esperi... Aquí. -Sisplau, que em cagaré.
Aquí, aquí. Ja està.
-Tanca la porta, tanca la porta. -Així.
Molt bé, va.
-Va. -Els pantalons.
No, això ho fa vostè.
-No puc! Soc invàlid! -Sisplau.
-Baixa'm els pantalons! Baixa-me'ls! -Vinga.
-I els calçotets. -D'acord.
Em cagaré. Els calçotets també.
-Ja, ja, ja. -Em cago. Ja està?
Abaixi's, sí.
-És la tassa allà? -Sí, està bé.
-Segur? -Que sí, que abaixi.
-Ai, Déu. -Molt millor.
Hòstia, quin fàstic.
Què passa?
M'he de treure tota aquesta merda del tiet.
Déu meu!
Collons, què passa?
-Que tens... -Què tinc?
A la cara.
-Ai, coi! Quin fàstic, tu! -Sí, quin fàstic. Treu-t'ho.
-Sisplau. -Quin fàstic, t'ho juro.
-Ja? -No, has de rentar-te.
Però va, que en tens, en tens.
A la boca.
En la merda acabarem si ens enganxen amb aquest.
Hòstia!
Collons.
-Toca'l. -Toca'l tu.
-Les pastilles eren teves. -Ja.
-Tu vas ficar-les a la boca. -Però tu...
-Bé, doncs... -Que sí, que sí.
Desperta'l, no?
Escolti, senyor. Que em sent?
Hola.
Sembla que no respira.
-Què? -No, no. Ha de respirar.
Espera, espera.
-Merda. -Què passa?
No. Està mort.
Mort?
Que li haurem de donar els diners al paio aquest.
Doncs sí, el que passa és que el teu marit no vol.
-Aviam... -Això per criticar-lo
la puta novel·la.
Però què coi saps com és la novel·la? Què saps?
-Amor meu, sisplau. -Ningú ho sap.
Podeu parar, sisplau? Rober, de veres.
-Fucking... -Prou!
Què et passa? De què rius?
Podeu venir un momentet a l'estudi?
De seguida.
És que em sembla que no pot esperar.
Ara torno.
Sí, tranquil·la.
Què coi passa?
Collons.
-Ara vinc. -Soc l'Héctor.
-Héctor. -Que sí!
Passa, endavant.
-Tanca, tanca. -Però què ha passat?
-Truquem a una ambulància. -Tant fa ja.
-Com que tant fa? -Està mort.
Que està mort?
Sí, Dani. Mort. Mort total.
Què li heu fet?
-A veure, nosaltres no hem fet res. -Com que no heu fet res?
-No. -Ha xocat amb la taula.
-La taula? -Amb la cantonada.
Sí, la cantonada.
-Amb la cantonada? -Sí, al cap. Ho veus?
-Exacte. -Però que no l'hem matat.
-No pot ser. -Sí que pot ser.
Què fem?
-Mira, jo més val que marxi. -Tu no marxes enlloc.
Llavors què és això?
-Assassinat. -No ho veus?
Suïcidi no és.
Un homicidi involuntari.
Ha estat un accident. Nosaltres no...
Sí, esclar. Un accident. L'ertzaintza ve,
troba aquest cos ple de drogues al·lucinògenes,
amb el cap obert, signes de violència,
-i ho declara un accident. -No puc anar a presó.
No sabeu què ens passa a la gent com jo a la presó.
Amb aquesta erupció, res de res.
-Veiem. -El teu cul fa fàstic.
Stop it, that's enough. Please.
Mireu, a aquest paio no el coneix ningú.
Segur que ningú s'ha fixat en ell.
-Home, però si fa un metre. -Escolta.
Res, ja està, ja està.
Ens desfem d'ell. Com si hagués fet bomba de fum.
Desfer-nos d'ell? Tu saps desfer-te d'un mort?
-Sí. -Vosaltres?
Dani, tu saps com fer-ho?
S'agafa el mort i es llença a les escombraries?
Us heu fixat en la mida del taüt del tiet Eduardo?
Sí, jo m'hi he fixat.
Que el fiqui al taüt de l'aita?
-El teu aita no se n'assabentarà. -Però jo, sí.
Escolta, Dani, pensa-ho un moment.
Reconec que té la seva lògica.
Escolta, el taüt és allà.
El fiquem a dins amb l'aita. En poc se'ls emporten i els ensorren.
S'ha acabat la història.
Si no és que se t'acudeix res millor.
És perquè dormo amb la boca oberta, oi?
Mira que ets pesat, eh?
Tinc vegetacions, però si vols, me les opero.
Aviam, Julio, no és que no m'agradis,
és que no et suporto. Ho entens?
Entesos.
Ja sé, aquell dia no em vaig tallar les ungles dels peus.
Ho vaig pensar: "Per què et treus els mitjons?" El pròxim cop...
Però quin pròxim cop? No n'hi haurà, de pròxim cop!
Una relació oberta?
Mira, jo.. De veres que no m'ho puc creure.
Només una cosa i et deixo per sempre, t'ho juro.
-Què? Què? -Una selfie.
-Una selfie? -De record.
Una selfie i fots el camp. Va.
Ja? Ja? Què fas?
Iker, rei, què fas allà?
Iker, sisplau. Vesteix-te i torna a dins.
T'he vist besar-lo.
No, no. Jo no el besava.
-No menteixis! -Que ha estat ell!
Sisplau, vesteix-te, que som a un funeral.
Vaig a saltar!
-No, no siguis ruc! -Et juro que saltaré.
No, mira'm. Recorda que vas drogat.
Sispl... Què fots? Què fots? Vols que et clavi un colp?
Iker, sisplau, mira'm. Mira'm a mi, sisplau. A baix, no.
No vull, vaig a saltar!
Iker. Iker.
Vaig a saltar!
Vull saltar!
No, impossible, això no ho podem fer.
Héctor, ets aquí?
Héctor, obre.
Sí? No, no, no.
Al lavabo. El fiquem al lavabo.
Un moment.
De seguida!
-Què passa? Què passa? -Tanca, hòstia!
-Què fot el tiet al lavabo? -Me n'he oblidat.
Com te'n pots oblidar? Què tens al cap?
-Obre d'una vegada, home. -Espera, espera.
Ves cap allà.
-Ei, Daniel. -Héctor?
Héctor?
-Soc aquí. -Flipareu.
L'Iker ha perdut el cap.
Què passa aquí?
-Sí. -Va, va, va.
És al terrat despullat i diu que saltarà.
-M'ha vist fent un petó a l'Amaia i... -Ja.
-Que fort. -Me n'he d'anar.
On vas? On vas?
Que si em deixa, me la carrego! Deixa'm!
-No, no, no. -Ei, ei!
-Espera'm aquí. -Què fas?
-No. Dani! Dani! -Dani, collons!
Com ha anat?
-Bé. -I?
Hem trobat una manera de desfer-nos d'ell.
Desfer-nos?
Sí.
Vigila que no vingui ningú.
Iker, sisplau! Em vols matar?
No vull! Vull saltar! Vull saltar!
-Saltaré. -No, no. Escolta'm. Escolta'm.
Iker. Iker.
Iker, sisplau. Escolta'm.
Parla, que jo em faig l'ornis!
-Iker, entrem per parlar. -No!
Amaia, què fots?
Amaia!
Amaia, abaixa, sisplau.
Està lliure! Va, va!
Vinga, ara.
-Vigila que no vingui ningú. -D'acord.
Pare.
Que bé...
Que bé que el trobo, pare. Que bé veure'l.
-Què passa? Necessites res? -Sí.
-Necessito a Déu. -Com tothom.
Ja, però és que, sap? No...
Em vull confessar.
-Ara? -Sí, ara.
Perquè no puc esperar.
Perdó, aita.
No sé si Déu em perdonarà.
Déu perdona tothom, però aquest no és lloc de confessió.
Però és que jo tinc molta pressa, pare.
No podem deixar-ho així.
¿Qui et diu que l'aita no li hauria agradat
descansar així amb ell tota l'eternitat?
You know...
Tu no et prens res seriosament.
Va, va.
-Tinc un dubte existencial. -Ja.
Per què no parles tu amb ell personalment i després em busques?
Ha de ser amb vostè, que el representa a la Terra
i vostè sap d'això.
I això que no em prenc res seriosament?
Perquè fa molta gràcia fer broma de tot, però...
hi ha decisions que poden afectar.
I està molt bé que marxis a l'altra punta del món,
però estaria bé preocupar-te per la família.
I si ets el fill preferit i ho saps,
potser podries trucar a l'aita de tant en tant.
I si pagues un enterrament, doncs potser no cal
gastar-te una fortuna en un bitllet d'avió.
Estaria bé pensar en la resta, de tant en tant.
D'acord.
Allà a fora hi ha un pobre pertorbat que em necessita més que tu.
Però pare, no vull perdre la fe i tinc molts dubtes.
Llavors jo em pregunto si la Verge Maria és verge
i si l'Esperit Sant és un colom, no?
Vull dir, Maria era la Verge de la Paloma?
Iker. Iker, això és molt perillós.
-T'he vist! -Com?
-T'he vist amb ell! -No estava amb ell!
Que t'ha fet una rentada d'estómac.
-Què dius? -Sí, li has fet un petó!
Perquè no soc prou bo per tu ni pel teu aita.
-Iker... -Ni prou ric
ni prou guai, ni res!
Iker. Iker, amor meu.
Deixa de dir bestieses i baixa amb mi, sisplau.
No, no. Baixa tu, perquè jo saltaré.
-No, no saltaràs. -Per què no?
Perquè estic embarassada!
Déu meu...
Fotre.
Aquell t'ha embarassat en cinc minuts?
No.
Tu i jo tindrem un fill.
Sí.
No el tindré sola.
Perquè et necessito, eh?
Sí? Sí, amor?
-Sí? -Sí.
Tindrem un fill!
O filla.
El que em faltava.
-I ara? Què ha estat? -No sé.
-Vol anar a veure? -Sí.
Doncs vinga, vagi a veure.
No, sí, per allà. Vagi a veure...
Vagi a veure.
Iker ja ha baixat del sostre.
I el chaparrito? Ha marxat?
Sí.
-D'alguna manera, sí. -Sí.
No el veurem més.
-Perfecte, oi? -Quin descans.
Amaia!
Iker, ja. Tranquil, tranquil. Pren això.
Obre la porta, Amaia.
Espera.
Sort que estàs bé.
I tu, idiota? En què pensaves?
Vull que marxis i deixis la meva filla.
-Aita. -Tu no t'hi fiquis.
No, no t'hi fiquis tu.
A veure, Amaia, només perquè estàs embarassada no cal que et casis.
Podem arreglar-ho.
Em caso amb ell perquè l'estimo.
Tindrem un fill. O filla.
No pots casar-te amb aquell.
Sí que puc. És la meva vida i ho trio jo.
I et diré una altra cosa, aita.
O canvies d'actitud o et convertiràs en un vell amargat
qui no pot veure el seu net.
Aita.
"Aita".
Fills, haurem de començar ja.
S'ha fet molt tard i m'ha dit que ha de marxar.
Vinga, estem...? I el tiet Imanol, l'heu vist?
Allà a dins.
-Anem a cercar-lo, sí. -Va, molt bé.
-Quina mala llet. -Hòstia, es nota.
No, no vull una pastilla ara.
Ja, que les he perdudes, no sé on són.
-Hòstia! -Tio.
Sí, sí!
-Hòstia. -On coi us heu ficat?
-Hi havia molt embolic a fora. -I què fèieu amb el mort?
Quin mort?
-El mort. Portaveu un mort... -Devia ser un somni, noi.
No, no era un somni. Ho he vist, home.
Te n'has assabentat, oi?
Tindrà un fill.
Si arribo a saber, potser no vinc.
No estaves enamorat?
Home, enamorat sí, però no subnormal.
Ja.
-Com tens el cul? -El cul me la bufa.
Ara em preocupa que m'ha saltat merda.
Merda real del tiet Imanol.
Això...
-Una selfie? -És un mètode molt comú.
Va, després.
Estava mort. Per què no em feu ni punyeter cas?
-Estava rígid. -Esclar que ho estava, tiet Imanol.
Ho hem vist tothom.
Que emocionant, oi?
Emocionant?
Ha estat un malson, sobretot.
No, vull dir això de l'Amaia i l'Iker.
Per ser un funeral, va ser molt bonic.
-Ja, vist així. -Vinga.
Escolta, amb això nostre, no sé com ens ho farem.
Tranquil, ja ens apanyarem, entesos?
Daniel, se'ns ha fet molt tard. Hem de començar.
Va, va.
Deixem el taüt obert pels comiats?
No! No.
No. Vinga, amor.
Bé, seieu, sisplau, que començarem.
Va, va, que se'ns fa tard.
De pressa, sisplau. Bé.
No!
Bé. Demano disculpes en nom de la família
per tot el que ha passat.
Espero que estiguin bé. Comencem.
En Daniel, el fill de l'Eduard, ens dedicarà unes paraules.
Dani, et toca. De pressa, sisplau.
El meu aita era un home extraordinari.
Va néixer...
el 1953, en un país...
Però què passa? Allà dins hi ha algú.
Ho sabia!
-Hòstia, és el mort! -Està viu!
Però qui coi és aquest? Què fot aquí?
-No, Eduardo! -Vas dir que estava viu.
-No està mort! -Deixa el meu aita!
-No, Eduardo! -Desenganxa la mà!
Degenerat!
No, Eduardo, no! Amor, no! Eduardo!
-No el deixo fer. -Per què?
Cabró!
-Cabró! -Ama, tranquil·la!
-Eduardo, cabró! -Què fas?
-Et mataré! -Edurne, aixequi's, sisplau!
Tieta Edurne, no!
-Pari! -No!
No! Quiet!
Quiet!
Et mataré. M'has destrossat la vida.
El meu aita...
era un home extraordinari.
Sí, extraordinari, sí.
Potser no era perfecte.
Potser li agradava fer coses...
difícils de digerir.
Però era un home bo i ens estimava.
L'única cosa que vull és donar-li un comiat digne.
És molt demanar?
He vist una cara del meu aita que no coneixia.
No és fàcil veure el teu aita disfressat així.
No ho és.
Però avui també l'he vist somrient i content.
En pau amb qui era realment.
I m'he adonat que... potser no anem tots disfressats?
Sense fruites als cabells, entesos, però amb vestits foscos.
Ens disfressem de gent segura i normal.
¿I podem dir que estem en pau amb qui som
com ho estava ell? Jo no.
Però el seu exemple és inspirador.
"Fes el que t'agrada a consciència, però fes-ho avui,
perquè no saps quant durarà."
"Avança descobrint on et porta el camí."
Un pare és com un guia, al principi.
Després, el mestre generós que et deixa anar la mà
i t'anima a caminar sol.
A mi sempre em va animar.
Sempre.
Avui quan marxeu d'aquí m'agradaria que recordéssiu el meu aita
pel que va ser per a cadascun de vosaltres.
Per a un company de feina, un amic,
un marit i un aita.
Un home afectuós i bo que mai jutjava la resta
per com vivien la seva vida. Crec sincerament
que si poséssim en pràctica una mica de generositat de l'aita,
el món seria un lloc millor.
Adeu, aita.
Com està l'ama?
Sobreviurà.
Bé, si ho mires pel costat positiu,
almenys ara sap per què fa deu anys que no feien l'amor.
Me l'emportaré a Nova York amb mi un temps.
Així l'Ana i tu podeu descansar.
Bé, compreu-vos
la casa aquella, si voleu.
Ha estat molt bé el teu discurs.
Molt maco.
De veritat.
Ens ha impressionat a tots.
Gràcies.
Ei, potser podries donar un cop d'ull a la meva novel·la
i em dius què et sembla, si vols.
Esclar, me...
m'encantaria.
Estic esgotada.
Ei, el teu tiet Imanol està pesat amb el mort al lavabo.
Li he dit que es quedi aquí aquesta nit.
-Et sembla bé? -I tant.
Però creus que s'adormirà?
Sí, li he donat dos diazepams i l'he adormit.
Que algú apagui el llum que me'n vull anar a dormir!
FI
Talla! Boníssima!
Boníssima! Hem acabat el rodatge, nois.
Espera, espera, Manuel. No hem acabat.
Però com que no hem acabat, Yolanda?
Que ens hem oblidat de ficar les marques.
-Quines marques? -El producte.
Mare meva, de veritat, eh? Tens un minut, eh?
-Una volta. -No entenc.
Això, 60 segons. Una volta més.
Però, sisplau, que sigui subtil i elegant.
Subtil, ho serà.
Amor, però tu estàs boig?
Però què vols?
L'aita deia que li faria il·lusió
muntar en un Porsche, i mi-te'l.
-Però això és un superesportiu. -M'he passat una mica, oi?
Però és el Macan elèctric. Vull dir, el taüt va segur,
cuida el medi ambient.
L'aita reciclava molt bé.
Talla, talla. Però no dèiem subtil, Yolanda?
-Sí. -Tu entens per a això subtil?
De veritat? Jo és que ja no puc més.
Subtítols: Marina Sala Planells