Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Taj film…
Potraga za rajem.
Taj kratkometražni, petominutni film snimio je student.
U to doba redatelj Bong nije bio redatelj Bong kakav je danas.
Kada ste pogledali taj film?
Pa, kad uzmem u obzir ukupno postojanje Žutih vrata,
rekla bih da je to bilo u početku ili na sredini, ne pred kraj.
Jednog dana redatelj Bong…
U to doba zvali smo ga samo Joon Ho.
Zaradio je nešto novca dajući instrukcije.
Mislim da je radio mjesec-dva.
Uglavnom, tim je novcem kupio kameru
i snimio film u svojoj dnevnoj sobi.
To je bila priča o gusjenici koja traži svoj raj.
Izradio je sićušnu gusjenicu.
Kako je to bila stop-animacija, morao ju je pomicati između svakog kadra.
Na kraju se gusjenica bori s plišanim majmunom u dnevnoj sobi.
Poslije nastavi putovati prema raju.
Bilo je nevjerojatno. Ostala sam u šoku.
U to sam doba bila zapanjena time.
Nisam to očekivala od Joon Hoa.
Film je trajao oko pet minuta. Mislim.
Trajao je 23 minute.
I pobrkali ste protagonista i antagonista…
O, pobrkala sam ih?
-Nije li gusjenica bila protagonist? -Ne, gorila.
PROTAGONIST
Mislila sam da je gusjenica.
Gorila, dakle?
A, tako.
Našao sam ovu drvenu kutiju nakon puno vremena,
nakon 20-ak godina.
U nju sam svašta pohranjivao.
Evo što sam našao.
O, 8 mm filmove?
Ovo su 8 mm filmovi iz naše radionice u Žutim vratima.
Ovo su…
-Oho! -Svi su ovdje.
Ovoliko ih ima.
Imam ovdje svašta. Ne sjećam se sasvim što smo radili.
Snimali smo kojekakve ludosti.
Nadam se da će nam pomoći u ovom razmrsivanju rašomona.
Svi su ovdje.
Još imaš gorilu, zar ne?
Da, gorilu!
Imam, ali…
Recimo da ga nema.
Neugodno mi je. Pa…
ŽUTA VRATA: FILMSKI KLUB IZ 1990-IH
BONG JOON HO
„Prisjećam se svoga tajnog prvijenca, koji nikad nigdje ne spominjem.
Prije svog tobože prvog kratkometražnog filma Uredski namještenik
snimio sam kratkometražni animirani film Potraga za rajem.”
JU SUNG-CHUL AUTOR KNJIGE DEBI
Pišući knjigu Debi, intervjuirao sam Bong Joon Hoa.
Govorio je kao da je špijun koji povjerava tajnu.
Osvrtao se oko sebe govoreći: „Zapravo, bio sam snimio još jedan film.”
Mislio sam: „Ovo ću izostaviti. Vjerojatno to neću moći upotrijebiti.”
No priča je bila zanimljiva.
„Pozvao sam 20-ak ljudi na božićni domjenak Žutih vrata
i održao premijeru svog prvog filma, potpuno crvena lica.
Taj su film jedini vidjeli
oni koji su taj dan bili ondje.”
Jong-tae, čujete li me?
Hej. Bok!
Vidite li me?
Da, vidim te.
-Sigurno ste zauzeti. -Pa i jesam.
Film vam izlazi za nekoliko dana.
Da, imam više posla jer je produkcija skromna.
Morao sam odraditi neke stvari.
Čini se da je Se-bum obojio kosu.
-Dugo se nismo vidjeli. -Hej.
Jeste li obojili kosu? Vaša kosa…
Pa, moram je bojiti.
Inače je potpuno sijeda.
Danas izgledate kao nekakav ministar.
Znate, ministar zemlje, prometa i infrastrukture.
-O, Byung-hoon. -Radi!
Hej!
Je li to Byung-hoon? Čovječe!
Ajme, Byung-hoon!
-Vidite li nas? -Ne vidi nas?
-Mislim da ne. -Ma vidi.
-Hej. -Čuješ nas?
-Vidim. -Dobro.
Koliko je ondje sati? Prošla je ponoć?
Skoro će 11.
Navečer?
-Da. -Ajme.
Hej, kao da si zaboravio korejski!
Ma daj!
Hoćemo li na engleskome? Byung-hoone, hoćemo li?
Znate li engleski?
-Bok. Ajme! -Min-hyang!
-Hej! -Hej!
Hej.
Hej!
-Ajme. Tko je to? -Kada je to bilo?
Ajme! Gle njih!
-Zašto je tako… -Mutno.
Tada nisam podnosio ovakve stvari.
To je bio filmski klub.
A sve su slike mutne.
Urnebesno! Zbilja, tko je to slikao?
Pronađimo krivca.
Nisam ja. Na slici sam.
I ja sam.
Ja nisam na slici!
To sam ja?
Zašto smo slikali žvakaće?
-Testirali smo fokus. -Tako je.
Nismo poznavali osnovni mehanizam kamera.
Osnovne stvari, ekspoziciju, blendu…
Da, točno.
Brzinu zatvarača, fokus i ostalo.
Organizirali smo radionicu da se upoznamo s tim stvarima.
Zato ove slike nisu nimalo umjetničke.
To je niz dosadnih fotografija.
Nije li ovo kuća Kim Hye-ja?
Jest, to je bila kuća gđe Kim.
Kad bismo pogledali kroz uredski prozor,
vidjeli bismo vrt gđe Kim.
Da, i prednji ulaz.
Često smo se slikali ispred kamenoga zida
jer je bio jako lijep.
Dae-yup u seksi pozi!
Da sam znala da je ondje klub, bila bih češće gledala kroz prozor.
Tada sam samo mislila: „Odozgo mi vide u kuću.”
Nikad ne znate što će se u životu dogoditi.
Ovo mi je najdraža uspomena na Joon Hoa.
Nakon izlaska filma Sjećanja na ubojstvo
nazvao si me nakon 21 h, valjda oko 22.
-Da. -I rekao si…
„Jong-tae, znate li gdje sam? Ispred zgrade Gyeongseo.”
-To si mi rekao na telefon. -Da.
Valjda si bio sretan što ti je film uspješan
pa si se prisjećao starih, teških dana.
Zgrada Gyeongseo. Da.
To je vjerojatno bila privatna kuća, no više nije.
Točno.
Prošlo je 30 godina.
Ovuda smo išli u sjedište Žutih vrata.
Da.
Iskreno,
nije se činilo da u Žutim vratima radimo,
nego kao da se zabavljamo na pikniku.
Ali zašto smo bili u zgradi Gyeongseo?
Je li Jong-tae već imao ondje ured?
Jong-tae je bio na postdiplomskom studiju na Sveučilištu Dongguk.
Pauzirao je studij i unajmio taj ured
kako bi s prijateljima pokrenuo agenciju za modele.
Nakon prvog dana postdiplomske nastave bio sam silno razočaran.
To je bio postdiplomski studij…
CHOI JONG-TAE UTEMELJIO ŽUTA VRATA
…ali nisu nas bogzna što učili.
Sjećam se jedne situacije. Na faksu je bila 16 milimetarska kamera.
Bilo bi sjajno da su nas učili služiti se njome.
Ali samo su je pokazali i rekli: „Ovo je 16 mm kamera.”
-I to je bilo to? -Da.
Otprilike tada…
Dong-hoon.
Tada sam upoznao Lee Dong-hoona.
Ja sam radio honorarno
u knjižari zvanoj Današnje knjige ispred Sveučilišta Yonsei.
Nije bilo mobitela ni dojavljivača.
Na oglasnoj ploči u knjižari
ljudi su ostavljali poruke i oglase.
Ja sam htio upoznati studenta Filmske akademije
i upoznao sam Choi Jong-taea,
postdiplomca koji je pauzirao studij.
Molio me da ga poučavam o filmu,
pa sam mu rekao neka dođe.
Zanimljivo kako je ispalo.
U današnje vrijeme pitao bih se:
„Zašto bih poučavao neznanca o filmu?”
Ali u to su doba fakulteti i klubovi odisali nekakvom nedužnošću.
Pa je to bilo posve prirodno.
Da me nitko nije zamolio da ga poučavam o filmu,
život bi mi bio puno drukčiji.
Možda bi bio drukčiji u pozitivnom smislu ili…
Zapravo, možda bi bio puno bolji!
Nisam htio ništa konkretno snimati.
Ali ipak sam išao i učio.
Dong-hoon je rekao da poznaje nekog starijeg studenta
i pitao je smije li ga dovesti, a ja sam pristao.
Ja nisam htio sam patiti, pa sam dovukao redatelja Bonga.
Ja sam još od osnovne škole obožavao filmove
i želio sam postati redatelj.
Ni sam ne znam zašto.
Možda zato što sam stalno gledao TV. Moja obitelj nije ništa radila.
Nismo putovali ni bavili se sportom.
Cijela je obitelj samo gledala televiziju.
Neke vas stvari šokiraju kad ih gledate bez konteksta.
U školi sam gledao Nadnicu za strah.
H. G. CLOUZOT, 1953.
I Kradljivce bicikla.
Jedanput sam kao mali izgubio bicikl,
pa sam se osobito unio u tu radnju.
Gledao sam film ne znajući ništa o Vittoriju de Sici i o neorealizmu.
Zato sam ostao u potpunom šoku.
Ovo mi je bila prva prilika
da razgovaram o filmovima, proučavam ih koliko god želim
i stalno ih iznova gledam.
Nisam studirao film. Nikad nisam radio na snimanju filma.
A sad sam prvi put mogao raditi nešto u vezi s filmom.
Posjeo sam Bong Joon Hoa i Lee Dong-hoona
i otvorio Razumijevanje filmova.
Tada su knjige o filmu tek bile počele izlaziti.
Da.
Danas u knjižarama postoji cijeli odjel posvećen filmu.
Ali u to doba sama koncepcija knjiga o filmu bila je nepoznata.
Imali smo Razumijevanje filmova Louisa D. Giannettija…
I Povijest filma Jacka C. Ellisa. Te dvije.
To je bilo sve.
U to su se doba tek počeli pojavljivati minimarketi.
U to doba…
Možemo li izostaviti ovo o minimarketima?
To je tako… Zvučimo kao da smo…
Zar dotad nije bilo minimarketa?
Nije.
Točno, pili smo kavu u kafićima poput Doutora.
Da, Doutor. Više ne postoji.
Morao sam ih nešto naučiti, ali nisam znao kako.
Joon Ho je tada radio honorarno kao voditelj studentske čitaonice.
Imao je puno slobodnog vremena, pa sam mu rekao:
„Nemoj samo sjediti. Transliteriraj Povijest filma.”
Ali nisam transliterirao Povijest filma.
Redatelj Bong je to učinio.
Sigurno je transliterirao Povijest filma.
Ja nisam, ali on sigurno jest.
Ovo je golem izvor rašomona.
Kako bih transliterirao tu knjižurinu?
Ne znam. Nemam pojma.
RAŠOMON A. KUROSAWA, 1950.
Izgubio sam vjeru u ljudski rod.
Bong, ne sjećaš se?
Pročitao sam je jer ste mi rekli, ali nisam je transliterirao.
Pokazivao si mi bilježnicu.
-Zbilja? -Da, zato znam da si to učinio.
-Samo malo. -Kako bih inače znao?
Ovo je ta knjiga.
-Da. -Povijest filma, Jack C. Ellis.
Dakle, jesi. Sjećam se tvoje bilježnice.
-Aha. -Vjerojatno si brzo odustao.
Kao na prvoj lekciji engleske gramatike.
Da, prva lekcija, o infinitivu.
Dotle si došao.
Svi Korejci znaju za taj infinitiv.
To su bili začeci.
U toj početnoj fazi bili smo Bong Joon Ho, Choi Jong-tae i ja. A onda…
Jedan dan ležala sam kod kuće.
Odjedanput me obuzela strastvena želja da proučavam film.
Iz vedra neba. Od tog dana nisam mogla spavati.
-Lim Hoon-a je bila među prvim članovima. -Da.
Prijateljica s Psihologije voljela je glazbu jednako kao ja.
Rekla je da na Sociologiji postoji neki Bong Joon Ho koji voli filmove
i da ga trebam nazvati.
„Bong Joon Ho? Kakvo jedinstveno ime!
Trebam ga upamtiti prema bonjour.” I jesam!
Kad sam ga nazvala, rekao mi je neka dođem u Hongdae.
Jong-tae, ti, ja i Hoon-a.
Sjećaš se prvog seminara koji smo nas četvero održali?
Svatko je trebao donijeti film po svojem izboru.
Jong-tae je donio Angelopoulosov Krajolik u magli.
Ja Françoisa Truffauta…
U kojem Truffaut tumači redatelja.
-Američka noć. -Da!
-A ti? -Ja nisam ništa proučavao.
-Ne sjećam se! -Gledali smo četiri filma.
Aha.
Pogledali smo filmove koje smo donijeli i onda razgovarali o njima.
Jesmo.
Jedan dan hodala sam Ulicom Baekyang.
Naišla sam na prijateljicu koju sam često slučajno susretala.
Hodala je s druge strane ulice.
Počele smo razgovarati o filmovima. U to sam ih doba obožavala.
Rekla sam joj da obožavam filmove, a ona meni:
„Da? Ja sam u filmskoj grupi
i gledat ćemo turski film Yol.
Hoćeš doći?”
Pristala sam. I tako sam dospjela u Žuta vrata.
Ta je prijateljica bila Lim Hoon-a.
Da.
Sad kad ste to spomenuli, sjećam se.
Ali zapravo sam i prije poznavala Min-hyang.
Filozofski fakultet postavio je jednu predstavu.
Jako kul studentica glumila je Isusa
u predstavi Isus sa zlatnom krunom.
Duboko me se dojmila.
Isusa je glumila Min-hyang.
U to doba naša grupa nije imala nikakvu strukturu.
Ali sjećam se da smo svi došli
jer smo voljeli filmove i htjeli smo ih proučavati.
Eun-sim me uvijek podsjeti na jedan dan.
Pojavila se s muškom bistom, kakve crtaju na Likovnoj akademiji.
Rekla je: „Počnimo crtati.” Odjedanput je htjela da crtamo!
Iz čista mira!
Pomislila sam: „Zašto je donijela tu bistu ovamo?”
Ali onda su neki počeli crtati.
U klubu je bilo puno osebujnih ljudi.
Imali smo malen prostor,
s jednim okruglim stolom za koji stane sedmero ljudi.
I samo smo čavrljali.
Pogledali bismo film i govorili sve što znamo.
Govorili smo što smo negdje čuli, a i vlastite misli.
Bili smo na toj razini.
Jong-tae je bio naš vođa i nije imao nikakvih planova.
Sviđalo nam se to što nemamo planove ni strukturu.
Ekipa neprilagođenih ljudi.
Ovo su Choi Jong-tae i Petorka.
Skupina neobičnih ljudi,
koje je spojio zajednički interes.
Ne znam zašto, ali početkom 90-ih ljudi su proučavali filmove kao ludi.
Mislim da znam zašto.
Društveni su pokreti bili aktivni, no činilo se da smo udarili u zid.
Nakon perestrojke i glasnosti i propasti Sovjetskog Saveza.
-To je tako… -Previše?
Makroskopska analiza.
Bilo je puno klubova koji su proučavali filmove.
Uopće ne znam zašto.
Pa, što se mene tiče,
ja sam proučavao filmove jer sam tražio sebe.
-Tražio si sebe? -Da.
Htio sam pronaći nešto što mi se sviđa.
Prije toga smo nastojali srušiti diktaturu
i opozvati Ustav.
Mislim da su svi bili očajni kad je ta zabava završila.
Naravno, ja nisam bila učinila ništa bitno.
Nismo znali što bismo dalje.
Nismo znali što bismo sa svom tom energijom.
Studentski su pokreti već bili prošlost.
Skupili smo se kao klupko prašine.
Ljepše rečeno, bili smo poput zrela grozda.
Mislim da se to dogodilo.
Često su me to pitali početkom 2000-ih na inozemnim festivalima.
Kako su se korejski filmovi…
Probili?
U 2000-ima naši su filmovi privlačili pozornost na festivalima.
„Gdje su ti redatelji dotad bili?
Što se to dogodilo?”
Ja bih tada spomenuo Žuta vrata.
Rekao bih:
„Ja sam iz prve generacije filmofila.
Moja je generacija vjerojatno prva svjesno proučavala film.”
Mi smo bili prvi.
„Mislim da smo prva generacija filmofila koji su postali redatelji.”
Kada to tako kažem, lakše im je pisati članke.
Zato sam im pričao o našoj generaciji itd.
Noć prije štrajka, niskobudžetni 16-mm film,
čije je prikazivanje vlada zabranila…
PRODUCENTI: JANGSANGOTSKI SOKOLOVI
Jangsangotski sokolovi tada su bili prave zvijezde.
Mnogo je poklonika svake godine iščekivalo njihove filmove.
Mladež je bila drugi solidan tim.
CINÉMATHÈQUE 1895
Nakon što je Cinémathèque 1895 promijenio ime u SA/sé,
postao je čuven
kao privatna kinoteka s najduljom poviješću.
Bilo je čudno, kao da su filmofili koji su se skrivali
odjedanput pohrlili na ulice.
NOĆ PRIJE ŠTRAJKA,1990.
HOMO VIDEOCUS, 1990.
Mislim da je to posljedica lude situacije 1990-ih.
Moja je teorija
da je vlada sigurno stavljala drogu u vodovod.
To je bio vladin projekt da se svi građani pretvore u filmofile.
JANGSANGOTSKI SOKOLOVI
CINÉMATHÈQUE 1895
U usporedbi s drugim skupinama Žuta vrata bila su tajanstvena, osebujna…
-Jangsangotski sokolovi bili su prva liga. -Da.
Mladež Jung Ji-wooa bila je druga liga. Mi smo bili…
-Amateri. -Amaterski klub u usporedbi s njima.
Morao sam platiti školarinu za četvrti semestar
i to mi se činilo kao bacanje novca.
Shvatio sam da tim novcem mogu kupiti
veliku količinu materijala.
Odlučio sam se uvaliti u veliku nevolju i…
HONGDAE
Osnovao sam filmski institut.
POSTAJA SVEUČILIŠTE HONGIK
Naravno, moja obitelj nije imala pojma.
FILMSKI INSTITUT ŽUTA VRATA ZGRADA GYEONGSEO, 2. KAT, STAN 202
Žuta vrata bila su na drugom katu zgrade u Seogyo-dongu.
To je bila…
ovakva pravokutna zgrada.
U sredini je bio hodnik.
A ulaz u institut Žuta vrata ovdje.
Kad otvorite vrata,
slijeva biste ugledali okrugao stol.
Obično je ondje Joon Ho učio.
Ispred je bio sićušan televizor.
Mislim da smo često gledali glazbene spotove.
Obojili smo namještaj u žutu boju.
Nije li Dae-yup bojio s nama?
Koliko se sjećam, ti i Jong-tae kupili ste boju.
Isprva nije bilo žuto.
Ali rekli ste: „Sve će biti žuto.” I onda ste sve obojili.
U to sam doba iz nekog razloga volio žutu boju.
Jarkožutu boju, točnije.
Žuta mi je boja bila tako lijepa!
Koliko se sjećam, jednostavno samo imali malo žute boje.
Ja sam radio na nekom gradilištu i ostalo mi je boje,
koja je slučajno bila žuta.
Nije bilo potrebe da kupujem novu.
Pa smo nju iskoristili. To zapravo nije ništa značilo.
Isprva se nije zvao Žuta vrata.
Ne.
-Nego Filmski institut… -Filmski institut…
Onda smo otkrili semiologiju i s vremenom se odlučili za Žuta vrata.
Tako je.
Važna su tema bili signifiant i signifié.
Ajme! Neugodno mi je.
Ubacivali smo takve riječi.
-Tako smo to umotali. -Da.
Nismo bili stručnjaci, ali usudili smo se razgovarati o tome.
„Označenik i označitelj nisu isti.
Zaista postoje žuta vrata.” Tako smo filozofirali.
Da!
Sigurno se zato Kritički odjel zvao „S-S”.
-Signifiant, signifié. -Da, čini mi se.
-Isto kao i u SA/sé. -Da, točno.
Signifiant, signifié.
-Slavna kinoteka u Ulici Daehak. -Da.
I oni su rabili te pojmove.
U svemu smo spominjali signifiant i signifié.
Da, točno.
Pojmovi signifiant i signifié prije su nam bili nepoznati.
Jesu.
Valjda smo bili ponosni što smo naučili tu koncepciju.
Zašto smo tada bili tako opsjednuti semiologijom?
Semiologijom, postmodernizmom…
Postmodernizmom.
-I poststrukturalizmom. -Da.
Tada su Roland Barthes i takve ideje bile u modi.
Jedva smo ih shvaćali, ali ipak bismo sjeli
i držali seminare o njima.
Ne znam postoji li to još, ali ispred naših fakulteta bile su…
-Fotokopiraonice. -Popularne.
U njima su bile izložene kopije čuvenih originalnih knjiga.
Bilo je i antologija.
Jong-tae bi rekao: „Moramo pročitati ovo i ovo.”
Ne, nisam ih birao.
Samo sam ih sve grabio. Nisam ni znao o čemu su!
Kupovao sam hrpe knjiga.
Odabrali smo neke od njih i raspravljali.
Zajedno smo proučavali knjigu Dudleyja Andrewa.
Dudley Andrew!
-Dudley Andrew. -Taj nas je čovjek namučio!
Prevođenje je bilo živa muka.
Min-hyang je znala engleski. Studirala si engleski i književnost.
Ali ipak nisam ništa razumjela.
Ostali su prosječno znali engleski.
Se-bum, kad si bio s nama, na kojoj si godini doktorata bio?
Bio sam netom prije početka doktorata.
-Netom prije? -Da.
-Ali svi smo vas zvali „dr. sc. Ban”. -Da, dr. sc.
Znali ste da ću to postati.
Dali smo vam čudan nadimak.
-Egzeget. -Egzegetički znanstvenik.
-Egzeget! -Mi bismo…
Sjećam se. Kad smo imali seminare,
podijelili bismo stranice i prevodili ih.
Ako je bilo pogrešaka, vi biste ih sve istaknuli.
Pokazao bih svaku riječ i značenje
i učio vas prevesti je. Tako sam zaradio nadimak.
Teoretski seminari čine se sjajnima dok traju,
ali poslije se ničega ne sjećaš.
Ti si tada radio za redatelja Kim Sung-sua i njegovu ekipu?
Da. Mnogi su od nas radili na kratkometražnim filmovima.
Većina je nas bila na snimanjima 16 mm filmova.
Znate Beat, zar ne? Beat Jung Woo-sunga.
-Da. -I ja znam.
Seok-woo bio je pomoćnik redatelja na tom filmu.
A, tako.
Tada je ekipa redatelja Kim Sung-sua bila čuvena.
Ondje se naporno radilo.
Ljudi koji su to preživjeli bili su…
Od ljudi koje mi poznajemo Seok-woo je prvi radio na snimanju.
Sigurno ti je bilo zanimljivo…
Bilo bi ružno reći „smiješno”.
Radivši na pravim filmovima, došao bi u Žuta vrata,
gdje smo mi zaneseno proučavali knjige na izvornim jezicima.
Bili smo teoretičari, blago rečeno.
Budi iskren, nije li ti to bilo smiješno?
Što li si mislio o nama i našim čudnim seminarima,
podcrtavanju i proučavanju engleskih knjiga sa Se-bumom?
Pa, kad sam vas u to doba gledao,
činilo mi se pomalo amaterski.
-Zar ne? -Amaterski.
Tada sam bio vrlo ukočen tip.
Žao mi je što sam bio takav.
Ne, nisam to htio reći.
Ja sam silno želio snimiti kratkometražni film,
ali nisam ništa znao i nisam bio ništa učinio.
Pa sam mislio: „Prikrpam li se Seok-woou,
možda i počnem nešto raditi.”
Yoon-a, jeste li tada već bili na postdiplomskom studiju?
U Žuta vrata sam došla u drugom semestru postdiplomskoga.
Niste li se spremali studirati u inozemstvu?
Dotad sam se već udala, gospon!
A, da?
Zapravo, baš sam se bila udala, pa nisam mogla puno sudjelovati…
Bila sam revna članica, no nisam mogla puno raditi.
Život mi je bio kaotičan.
Bili ste kao Dae-yup, među odraslima.
Klub se mogao podijeliti na dvije grupe: na odrasle i na klince.
Kad smo razgovarali, nikad joj nisam govorio ti.
Nije bilo bitno jesmo li bliski.
Bila je udana žena,
pa sam joj se obraćao kao odraslima.
Kako to?
-Što je? -Reci.
Imam pitanje. Zar se jedina toga sjećam?
Često smo naručivali klopu.
Prvi smo put upotrijebili naziv Žuta vrata kad smo naručili kinesku hranu.
Naručili bismo hranu i rekli:
„Dođite na žuta vrata na drugom katu.”
-Tako smo dobili taj naziv. -A, zato!
Da, ako nas je netko htio posjetiti, rekli bismo:
„Vidjet ćeš žuta vrata. Slobodno uđi.”
I jednog je dana Jong-tae rekao: „Nazovimo se Žuta vrata.”
I dodali smo tomu značenje.
Ljudi su se referirali na filmove,
ali nismo bili gledali filmove na koje se referiraju.
Pa nismo imali pojma što govore.
Kabinet dr. Cagliarija, njemački ekspresionistički film.
U knjizi o povijesti filma bila je samo jedna slika.
Ali nismo mogli gledati film pa smo ga zamišljali.
Da pokažemo članovima Dolazak vlaka,
morali smo ga presnimiti na videokasete, nije bilo YouTubea.
A sad imamo sve.
DOLAZAK VLAKA NA STANICU BRAĆA LUMIÈRE, 1895.
Što dalje? Morali smo gledati filmove.
Nabavljanje tih filmova
bila je glavna zadaća filmskog instituta.
Kad god smo čuli da netko ima primjerak filma,
posudili bismo ga i presnimili ga.
To nam je bio glavni zadatak.
Za to je bio zadužen redatelj Bong.
U to doba nije bilo puno mjesta na kojima smo ih mogli posuditi.
Te takozvane art-filmove.
Ali redatelj Bong znao ih je iskopati.
Tada ništa nije bilo digitalno, pa, kad smo presnimavali film,
morali smo ga gledati dok se ne presnimi.
Nismo imali izbora.
Za dvije kasete morali smo dvaput gledati.
Pravili smo po tri-četiri kopije filma.
Kako smo pravili više kopija originalnog filma,
na svima je bila loša slika.
Ako smo presnimavali film iz SAD-a,
na početku je bilo FBI-evo upozorenje.
Korejske kasete spominjale su tigrove i boginje
da nas odvrate od presnimavanja.
Samo jedna kopija može promijeniti čovjekovu budućnost.
Ali mogli smo ih gledati jedino ako ih ilegalno presnimimo.
FILM JE VLASNIŠTVO LA MONOGRAM PICTURESA
Na kasetu bismo napisali naslov.
Na kasetu bismo zalijepili naljepnicu s naslovom.
Ali nije bila fora ako je bilo napisano rukom.
DO POSLJEDNJEG DAHA JEAN-LUC GODARD, 1960.
Godardove naslove pisao sam na francuskome.
Mogao sam napisati korejski naslov. Bilo bi sasvim u redu.
Ali pisao sam na francuskome. Znao sam pisati.
A B-O-U-T D-E S-O-U-F-F-L-E.
Kako se to izgovara? I dalje ne znam.
Oni što znaju francuski znali bi.
Otisnuo bih naslove na papir.
Onda bih ga podigao prema svjetlu i namjestio naljepnice iznad naslova.
Ponovno bih otisnuo naslove i bili bi na ispravnome mjestu.
I zalijepio bih ih.
Bio sam tako pedantan.
Na nekim je kasetama bilo rukom ispisanih naslova,
ali nakon nekog vremena bili su lijepo otisnuti na naljepnice.
Presnimavanje filmova
i skupljanje resursa, kasetu po kasetu…
Poslije smo se usredotočili na to.
Entuzijaste pokreće opsjednutost.
Entuzijastovi postupci drugima su čudni.
Ali entuzijast je posve prirodno motiviran.
Naša glad za resursima izazvala je našu opsesiju.
Danas bismo trebali samo tablicu u Excelu.
Mi smo morali sve rukom pisati.
Mislim…
Da, Joon Ho me naučio rabiti miš.
„Ovo se zove miš jer tako izgleda.”
Tako me poučavao.
-Od 1992. -Da, od 1992.
„Videoteka. Upravitelj Bong.”
-Imali smo to. -Koji imaju zvjezdicu?
-Možda… -Najvažniji.
Možda. Ili…
Oklopnjača Potemkin.
Prije revolucije, Bertolucci.
Možda zvjezdicu imaju oni…
-Koje nismo smjeli posuditi? -Da, možda.
Coppola, Prisluškivanje. Skupa smo ga gledali.
Jesmo.
I kupovali smo kasete.
-Išli smo u Hwanghak-dong. -Da.
Na veleprodajna mjesta.
Ulični prodavači prodavali su jeftine kasete.
-Stajale su po 2500 wona. -Je li?
-To je bilo kao lov na blago. -Da.
Među čudnim, lošim filmovima našli bismo Kim Ki-younga.
-Da. -Ili Dušana Makavejeva.
-Ili Abela Ferraru. -Andrzeja Wajdu.
Kralj New Yorka. Andrzej Wajda.
Bili su skriveni tu i tamo,
ali naslovi su bili čudno prevedeni.
-Točno. -Morali smo ih nanjušiti.
Često nam je popis novih filmova
i informacije davao redatelj Kim Hong-joon.
-Da. -Iz prve generacije filmofila.
Sad je ravnatelj Korejskog filmskog arhiva.
Objavio je i knjigu.
Ima dugačak naslov. Kako ono?
Dvije ili tri stvari koje znam o filmu.
Dobro se prodavala početkom 90-ih.
-Kupili su je mnogi poput nas. -Da.
Da su bile 60-e ili 70-e, kad je bilo nemoguće gledati
bilo koji spomenuti film, knjiga bi bila beskorisna.
A da je bilo lako kao sada,
svi podaci u toj knjizi ne bi bili toliko korisni.
Tada se u kinima prikazivao samo malen broj filmova,
ali kasete su bile posvuda pa su mnogi filmovi postali dostupni.
Nismo imali vremena vidjeti koji su dobri ili loši.
RAZJARENI BIK
„Možda ne znate,
ali film ovog čuvenog redatelja izdan je pod ovim naslovom.”
A naslov je prilično sulud.
Nešto… „Ljubav”. A pravi je naslov…
Ako pogledamo u knjigu…
PREZIR
-Znali smo osnove. -Mogli smo naći film u Hwanghak-dongu.
Mislim da je redatelj Kim Hong-joon rabio pseudonim.
Nije bio „Kim Hong-joon”.
-Ne. -Bio je Gu…
-Gu Hoe-yeong. -Da!
To znači „filmofil koji se prisjeća 90-ih”.
Tada sam prvi put pisao članak o filmu za masovne medije.
Malo sam se bojao i nisam htio upotrijebiti pravo ime.
Pa sam izmislio pseudonim Gu Hoe-yeong.
Ljudi su govorili da to znači „filmofil koji se prisjeća 90-ih”.
To mi je zvučalo zgodno, ali nije točno.
Nisam znao koje bih ime upotrijebio.
Pokraj mene su stajale novine. Hankyoreh, mislim.
Među osmrtnicama sam vidio ime Gu Yeong-hoe
pa sam samo to promijenio u Gu Hoe-yeong.
U to doba filmovi su imali slab kulturni status u našem društvu.
Ako ste radili u filmskoj industriji,
smatralo se da sramotite svoju obitelj.
Kako još imamo ovo? Izbroji koliko smo filmova imali.
Dobro.
Dobro ti ide matematika.
Da, odoka…
Oko 300-400 filmova?
-Možda 427 filmova? -Manje nego što sam mislio.
-Koliko ima naslova po stranici? -Oko 30 naslova.
-Ako ima 26 slova… -Moram ih prebrojiti.
-Četiri, pet. -Recimo 20.
Osam.
Devet, deset.
Jedanaest i pol.
-Mislim… -Oko 17 stranica. 17 puta 3.
-To bi bilo 510. -510.
-Imali smo oko 500 kaseta. -Da.
Samo unesenih. Ali prestali smo sve bilježiti.
Jesmo.
Kad sam prvi put došao u Žuta vrata,
pisao si popis na velikom papiru.
-Popis? -Da.
Često si pisao po velikim papirima.
Možda zakasnine?
Sklon sam opsesivnom ponašanju, pa sam bio idealan za to.
Kako da to kažem? Bio sam poput redara u školi.
Redar tijekom cijele godine.
Da, recimo.
Učenik koji bilježi tko brblja pod nastavom.
Tko nije vratio videokasetu.
„Ako se ne brineš za kasete,
u mjesec dana izgubit ćeš ono što si godinu dana skupljao.”
Netko mi je to rekao, pa sam počeo progoniti ljude.
Pitao bih srdito:
„Zašto ne vraćaš Godardov film koji si posudio?”
To sam radio!
„Vrati kasetu. Znam da si je uzeo prije dva tjedna.”
Zbilja ste odurna osoba.
Ozbiljno sam čuvao našu zbirku.
Što to znači, odurna?
Što je to?
REDATELJSKI ODJEL ŠOK PRVI SEMINAR O ANALIZI TEKSTA
Ajme meni!
Svatko bi od nas pogledao film i napisao svoju analizu.
„Analiza scena u različitim situacijama.
Analiziraj prema žanru, scenaristu i pokretu.”
Kao da smo to mogli!
Nismo baš puno znali, ali ipak smo pisali.
Piše: „Analiziraj film scenu po scenu.”
„Analiziraj film scenu po scenu.”
Kotačić za premotavanje!
Vani!
-Dobra! -Vani je!
Provjerimo s pomoću kotačića.
On hvata svaki detalj.
-Pojavio se okretni kotačić. -Da.
U današnje vrijeme
u aplikacijama na mobitelu možemo montirati filmiće
i dodavati vizualne efekte, pa će ovo zvučati primitivno.
Kad se kotačić pojavio, bili smo ushićeni.
Da, točno.
Mogli smo premotavati naprijed i natrag i analizirati scene sličicu po sličicu.
Mogli smo provjeriti kako je film montiran i kako su snimljene duple uloge.
Filmofili iz generacije prije naše,
Jung Sung-il i redatelj Kim Hong-joon,
gledali su filmove na Goethe-Institutu ili Francuskom institutu.
-I nisu ih mogli premotavati. -Točno.
Mi smo prvi mogli analizirati filmove služeći se okretnim kotačićem.
Sjećam se ovoga.
Odlučili smo održati seminar o analizi teksta.
Zar sam analizirala Razjarenog bika? I Građanina Kanea?
Gledala sam sve te filmove. Svjetla velegrada, Žrtva.
Vjerojatno ih jesam analizirala. Imate li materijale?
-Da, imamo ih. -Zbilja?
Tako smo ovo objavili.
ŽUTA VRATA, PRVI BROJ PROLJEĆE 1993.
Nije to samo moje djelo.
Svi su odjeli pisali analize i ovdje smo ih objavili.
Skromno, ali lijepo.
Mislim da je prvi broj bio najvažniji.
Ali to nije bilo održivo.
Čovječe, to je…
BONG JOON HO REDATELJSKI ODJEL
Očajnički sam ga tražio!
-Tko ti ga je dao? -Yoon-a.
-Yoon-a ga je imala. -Da.
Ovdje je analiza Coppolina Kuma.
Ja sam ovo nacrtao.
„Što se tiče formatiranja, Kum je rigidan, štreberski film.”
Pisao sam makar što, kao da sam stručnjak.
Ovo je s našeg seminara, zar ne?
Jest.
Vidim da sam se jako potrudio.
KUM FRANCIS FORD COPPOLA, 1972.
Dakle…
Suspense.
Ovo ste spominjali, redatelju Lee.
Kontroliranje informacija.
Iz ove perspektive jedino publika ima informacije.
-Tako se stvara suspense. -Tako je.
PERSPEKTIVA, SUSPENSE, KONTROLIRANJE INFORMACIJA
Trebao sam ovo pokazati Coppoli,
ali samo sam mu pričao.
U Lyonu se održava jedan filmski festival.
Svake je godine središnji događaj festivala
odavanje počasti velikim imenima u filmskoj industriji.
Coppola je bio počasni gost.
Dodjeljivali su mu nagradu za životno djelo,
a ja sam je trebao uručiti.
Izašao sam i rekao ovo:
„Dok sam bio student, proučavao sam vaše filmove.
Analizirao sam ovu scenu iz Kuma.”
Tako sam nešto rekao.
„Zašto je kamera bila ondje?
Zašto je ovdje promjena kadra?”
„Zašto je nakon ove scene išla ova?
Zašto glumac u ovom trenutku gleda u onom smjeru?”
Postavljao sam si takva pitanja
i crtao scene iz Kuma, jednu po jednu.
Još mi sada srce lupa.
Jako me se dojmilo kad sam ga osobno upoznao na pozornici
i pričao mu takve priče.
Činilo se predivnim i nadrealnim.
Odonda, čak i danas, gledam filmove scenu po scenu, kadar po kadar.
Unutar tih kadrova tražim izvore svjetla,
analiziram mizanscenu i sve detalje dok gledam film.
Isprva sam uživala u tome što smo radili, ali poslije nije bilo tako dobro.
Počela sam se pitati:
„Moram li učiti jezike i analizirati svaku scenu?
Nema šanse. To je predosadno!” Zasitila sam se.
Shvatila sam da mi ne odgovara analizirati svaki djelić filma.
To je moć filma. Obuzme vas, a da niste toga ni svjesni.
Uživala sam u zajedničkom gledanju jer je bilo lijepo znati
da imam prijatelje koji također žele gledati te filmove.
Žuta vrata bila su mjesto gdje smo razgovarali
i saznavali stvari koje prije nismo znali.
Sad mi je nešto palo na pamet.
U jednom filmu glumac upali svijeću i zakrije ju dok hoda,
pazeći da se ne ugasi.
NOSTALGIJA ANDREJ TARKOVSKI, 1983.
To je Tarkovski režirao. Danas ga ne bih gledala jer je dosadan.
Nemam pojma zašto sam se bila navukla na njega.
Gledajući, shvatila sam da je taj film umjetnost
i da bih tomu mogla posvetiti život.
Mislim da je ta scena trajala više od pet minuta.
„Čovječe, kakav je ovo ludi film?”
Tako sam tada mislio.
Joon Ho je obožavao Martina Scorsesea.
Originalni je naslov Razjareni bik.
Začudo, na videokaseti je izdan pod naslovom Šaka bijesa.
ŠAKA BIJESA RAZJARENI BIK
Korejski su titlovi bili jako problematični.
Unatoč tomu, sekvenca boksa
bila je strašno dojmljiva.
Sjećam se da smo ludjeli dok smo je gledali.
Redatelju Lee, puno ste govorili o montaži i kameri.
Tek sam bio počeo proučavati filmove.
Mislio sam da su scene dobre ako su rezovi i snimanje komplicirani.
Ali, kao što znaš, ta je scena vrlo jednostavna.
Jebao si mi ženu?
„J... si mi ženu?”
-Jebao si mi ženu? -Ha?
Jebao si mi ženu?
Jednostavna je, dramatična i smiješna i nakon nje se osjećaš tužno.
Kako to možeš pitati? Braća smo.
I to me pitaš?
Vidimo Pescijevo lice i još nekoliko kadrova.
Onda kamera snimi sav prostor.
De Niro se penje stubama. Jako je strašno.
Kad se popne, vidimo ludo, divlje nasilje.
-Užas. -Sjećam se još nečega što si rekao.
Scena počinje pokvarenim TV-om.
De Niro popravlja televizor.
Rekao si da pokvareni televizor najavljuje opći ton scene.
Sjećam se da sam to shvatio.
-Tako smo govorili? -Pa…
Da!
Ničega se ne sjećam, ni što je jučer bilo.
ČOVJEK KOJI JE SADIO DRVEĆE FRÉDÉRIC BACK, 1987.
Postoji jedan animirani film Čovjek koji je sadio drveće.
Ja sam valjda izgledao previše letargično.
Hoon-a mi je rekla:
„Jong-tae, kad je život težak i očajni ste,
trebate gledati ovakve filmove. Pomoći će vam.”
Bio je divan.
Valjda sam bila tako direktna.
Mislila sam da ga je Jong-tae meni preporučio.
Mislila sam: „Otkrio mi je tako dobar film!”
Zbilja je divan. Još sam ga puno puta pogledala.
Meni je to najbolji film.
Ma ne plačem. Oči su mi suzne jer su stare!
Vi se različito sjećate.
Da, ovo je baš kao Rašomon.
-Vidim žuta vrata. -To su ta vrata.
Da, točno.
-Netko režira. -Nešto radimo.
Ona ponavlja svoju ukočenu izvedbu.
Ovo su 8 mm filmovi.
Trideset su godina stajali doma u drvenoj kutiji.
Sve se vidi.
Nije bilo lako nabaviti kamere.
Nije.
Osobito videokamere. Filmovi su bili skupi.
-Da. -Ruke su nam drhtale dok smo snimali.
Bilo je strašno iskoristiti 24 sličice u samo jednoj sekundi.
To je vjerojatno bilo 1992.
Morao sam uštedjeti novac.
Uštedio je novac od rada u čitaonici.
Mislim da je dobivao 300 000 wona na mjesec.
Pitao me može li tim novcem kupiti pristojnu kameru.
U Sewoon Plazi i Cheonggyecheonu bilo je puno elektronike.
To je tada bila skupocjena kamera. Hitachi 8200 Super VHS.
Kupio sam je i sutradan je odnio u Žuta vrata.
Tijekom seminara držao sam je ovako u rukama.
Bila je i golema.
Okretao sam stranice s kamerom u rukama, milujući je.
Bili smo nervozni.
To nam je bio prvi komad opreme, pa smo bili nervozni.
Tu sam kameru nosio na sve angažmane, njome sam snimao vjenčanja.
Dobivao sam kojekakve angažmane,
snimao sam rođendane, proslave rođenja, vjenčanja…
Svi su ovdje.
Odlično izgledamo. Lijepa slika.
Byung-hoon i Seok-woo, jedan pokraj drugoga.
Kažu da je Byung-hoon zbog mene napustio industriju.
Seok-woo vas žali, Byung-hoone.
Zašto? Zbog čega?
Jer je vikao na vas dok ste snimali kratkometražne filmove.
Joon Ho se skriva straga.
-Da. -Što li smjera?
Nemam pojma kad je ovo snimljeno.
Ni ja ne znam. Kako to da smo se uopće slikali?
Spontano, možda?
Ali previše smo dotjerani.
Ajme, Hoon-a!
-Da, to je isti dan. -Da.
Klanjam li se pred nekim?
-Mislim da je to obred. -Da.
Vidim vrh kamere Hitachi 8200.
-To je svečano otvorenje! -Da!
-Piše. -Tako je.
Sjećam se te svinjske glave!
Da.
Nismo imali za pravu svinjsku glavu, pa sam je nacrtao na papiru.
-To je moj crtež. -Da, Joon Ho je to nacrtao.
Napisao sam dnevni red na taj veliki papir.
-Zbilja? -To je onda tvoj rukopis.
-Ovaj rukopis? -Da.
To nije moj rukopis.
Vidim da piše Gorila.
-Dva. Gorila 2. -Da.
Gorila 2.
-To je Gorila 2? -Da.
-Je li to Potraga za rajem? -Da, Potraga za rajem.
Gorila 2, kao da je nekakva serija! Baš mi je neugodno!
Redatelj Choi Jong-tae osnovao je klub s nekoliko mladih ljudi,
strastvenih ljubitelja filma.
Rekli su da potkraj godine planiraju projekciju.
Choi Jong-tae, Woo Hyun i Ahn Nae-sang.
Hyun i Nae-sang sad su vrlo traženi glumci.
Njih trojica bili su ekipa
pa su Hyun i Nae-sang često dolazili u Žuta vrata.
I puno smo pili.
Da.
Projekcija?
Mislio sam da će biti grandiozna.
Ali održali su je u malenoj prostoriji, u malenu uredu.
Sjećam se da sam išao na nju.
Bilo je dosadno. Monotono. Mislio sam: „Nisam puno ni očekivao.”
Nisam bio zainteresiran, a onda…
Čim je Joon Hoov film počeo, pomislio sam:
„Što li je ovo?” Potpuno me zaokupio.
Želim ga ponovno pogledati. Ozbiljno.
Što si radio za animirani film?
Misliš na Gorilu?
-Pomicao si plišane igračke? -Izmjenjivali smo se.
Ili si bio zadužen za kameru?
Ne, za kameru je bio zadužen tko se god umorio.
-A igračke je pomicao tko je imao snage. -To si ti?
Morali smo ga objesiti na strop.
-Ti si radio opasne stvari. -Jesam.
-Vješao ga o cijevi. -Da.
Mislio sam da će biti jako zabavno.
-U početku? -Da.
Tijekom dva dana
snimali smo u podrumu,
podrumu s cijevima iz filma Pas koji laje ne grize.
Ondje smo malo-pomalo pomicali gorilu da snimimo film.
Bilo je jako naporno.
VIDIM PLAVO NEBO… I
ZELENU ŠUMU I UDIŠEM SVJEŽ ZRAK…
Hitachi 8200 imao je puno složenih opcija.
Njime sam snimao i montirao film.
Mogao sam i ubaciti titlove,
ne na korejskome, nego na engleskome.
Morao sam ga snimiti bez zvuka i dolje ubaciti engleske podnaslove.
Glavni lik, gorila, popne se na kamen i pokaki se.
-Imali smo kamen. -Je l' da?
Pokenja se na kamen.
To je glas redatelja Bonga. Stenjanje dok kenja.
Govno se pretvori u crva i napadne gorilu.
A onda…
Neugodno mi je uopće slušati ovo.
To je i hororac. Pojavi se tajanstveno biće.
Čudovišne crve napravili smo od bijele gline.
Mislio sam da će biti preodvratno bude li oker.
Preodvratno.
Čudovišta napadnu gorilu i počnu se boriti.
To je priča o gorili koji pokušava otići na mjesto bez čudovišta.
Gorila koji živi u tamnom, prljavom podrumu
pobjegne kako bi našao svoj raj.
Otud djetinjasti naslov Potraga za rajem.
Usred polja bilo je raskošno drvo.
Gorila počne sanjati
o tome kako bere svježe banane sa stabla i jede ih.
Gorila bi se trebao verati po drveću,
ali ovaj se vere po sivim cijevima na podrumskom stropu,
sanjajući o bijegu.
Kad se gorila počeo micati i truditi se da postigne svoj cilj,
pomislio sam: „Baš neobično! Ovo je jednostavan zaplet.
Ali u kombinaciji s filmskom maštom
čovjek može stvoriti nešto čudesno.”
Možda je to zato što nisam sudjelovao u produkciji
i nisam mogao pojmiti koliko je teško snimiti takav film.
Nisam mogao reći: „Mislim da nije sjajan.”
Svi članovi koji su studirali film nahvalili su ga
pa nisam to mogao osporiti.
Samo sam rekao: „Aha, bravo.”
Jedino sam takvu kritiku mogao dati.
Kao što sam rekao, tada sam bio vrlo ukočen.
Film mi se nije svidio.
To se zove stop-animacija, zar ne?
To je snimanje kadar po kadar.
Samo sam mislio: „Pa, ako kamera ima tu funkciju,
može ga bilo tko snimiti.”
Propadao sam u zemlju dok sam ga prikazivao na domjenku.
Sjećam se da sam bio crven do ušiju.
Mislim da sam tada prvi put snimio nekakvu radnju.
A i ondje je bilo 15-20 ljudi.
Bili su poput publike.
To je bio klasičan domjenak pa su govorili:
„Pogledajmo ga već jedanput da možemo početi piti.”
Ali ja sam bio jako nervozan.
Sjećam se da sam porumenio do ušiju.
Tada sam odlučio odustati od animiranog filma
i okrenuti se igranima.
Morao sam malo-pomalo pomicati igračke,
pa sam počeo osjećati animozitet prema glavnom liku.
Mislio sam: „Možeš li se malo sam pomaknuti?”
Okrenuo sam se igranom filmu, gdje se glumci sami pomiču.
-Da. -Zbog toga.
Ali kad se sada toga prisjetiš, ne misliš li da smo bili malo ludi?
Cijelu smo ga noć snimali.
Počeli smo oko osam.
Bilo je vruće? Hladno?
Ne sjećam se, toliko sam bio usredotočen na rad!
-Mislim da je bilo hladno. -Jest.
Nosili smo jakne.
-Tada je tvoja majka… -Da, sišla je.
Sišla je u sitnim satima i sažalno nas gledala.
-Pitala je kad ćemo završiti. -Jest.
Tada sam već bio završio vojsku.
Točno.
Njezin je sin bio u podrumu
s plišanim gorilom usred noći.
-Da. -Sigurno se jako uzrujala.
Sigurno je bila frustrirana.
Smatram da se ključne komponente današnjih filmova redatelja Bonga
pojavljuju već u Gorili.
INKOHERENTNOST
Većina njegovih filmova uključuje scene u podrumu.
Možeš sići u podrum i baviti se svojim poslom.
Zahod je predaleko odavde.
Ovo je priča iz doba kad je ovaj stan izgrađen.
PAS KOJI LAJE NE GRIZE
G. 1998., kad je cvjetala gradnja stanova…
Otkako si izašao iz vojske i došao u tvornicu u ovom gradu…
SJEĆANJA NA UBOJSTVO
…dogodio se niz incidenata.
Mislim da ovo nije krivotvorina ni zločin.
PARAZIT
Nagodinu idem na ovaj fakultet.
O, sve si isplanirao!
„Uspjet će.”
To sam znao, ali nisam znao da će biti tako uspješan.
Pa je rekao… Mislim, on…
Brzo računa. Nikad ne trati novac.
Ovaj je tip financirao prvi kratkometražni film redatelja Bonga
Uredski namještenik.
Dao si mu oko tri milijuna wona.
-Nisam. -Koliko si mu dao?
-Ne sjećam se. -Ma nemoj?
Dio.
Tako se sjećam, ali on je zapisao točan iznos.
-Petsto tisuća wona. -Sigurno?
Rekao si mi da si dao tri milijuna.
-Da? -Lagao si mi.
Hyun je bio na domjenku i pogledao je moj animirani film.
Pa je, kad sam snimao drugi film,
djelomično uložio u film, da tako kažem.
Dao mi je novca kad sam snimao taj film.
FINANCIRAO: WOO HYUN-HUI
Woo Hyun-hui? Joon Ho nije ni znao kako se zovem.
Ne misli valjda… Ma sigurno ti zna ime.
Ovo će možda zvučati čudno,
ali tada sam prvi put pomogao nekomu
i pokajao se.
Nisam se tada kajao.
Ali nakon nekoliko godina…
snimio je Sjećanja na ubojstvo.
Nakon što sam pogledao taj film,
bilo mi je jako teško u duši.
Obuzele su me duboke emocije.
Pomislio sam:
„Trebao sam sve platiti.
Cijelu produkciju.
Zašto sam bio tako škrt i platio samo dio?”
Zaista sam to pomislio.
Na samom kraju filma vidi se jedno jedino stablo.
Film se zvao Potraga za rajem.
Kad sad malo razmislim,
mislim da su svi nešto tražili.
Tako mi se čini.
Na kraju gorila dođe do stabla. Stane ispred njega.
Gledamo gorilu straga, ali kako se kamera polako udaljuje…
Ispostavi se da je stablo s bananama zapravo unutar televizora.
Mislim da sam na kraju zasuzila.
To je tako dobro osmišljeno da se možete poistovjetiti s gorilom.
U to doba nisam mogla napustiti kampus ni svoju četvrt.
Bila sam nezaposlena, nisam zarađivala.
Nisam znala što točno želim
ni što bih trebala raditi.
Ali dobro sam znala kamo ne želim ići.
Pa sam na neki način bila
poput toga gorile.
Jesam.
POTRAGA ZA RAJEM
S obzirom na ovu videokulturu, novo kino koje se sutra otvara
bit će veličanstvena revolucija.
Prva sam otišla onamo.
Sve je buknulo 1995., o stogodišnjici filma.
Prvo kino za art-filmove u Koreji otvorit će se sutra.
Tarkovski je s Nostalgijom nakon Rusije najbolje prošao u Koreji.
Oko 60 000 ljudi gledalo je Žrtvu.
Svi bi išli gledati te filmove i onda bi…
dobili glavobolju.
Počeli su izlaziti bezbrojni časopisi. Cine 21 i Kino.
Svi su čitali članke g. Jung Sung-ila. To je bila glavna moda.
Jurski park, američki film, prije nekoliko godina zaradio je
više od ukupnog godišnjeg izvoza svih korejskih automobila.
Mislim
da se u drugoj polovini 90-ih filmska industrija počela oblikovati.
Neki su se od nas proslavili.
Neki su postali glavni urednici časopisa.
Konglomerati u filmskoj industriji…
I mi smo bili motivirani gledajući kako se sve razvija.
U 70-ima i 80-ima
ljubitelji filmova iz moje generacije sastajali su se
i žalili se na industriju.
„Zašto Koreja nema filmski festival?
Zašto Koreja nema Filmsku akademiju?
Zašto Koreja ne financira kratkometražne filmove?
Sigurno izvan ove zemlje postoji raj za filmove.
Želim jednom otići onamo.”
Prvi međunarodni filmski festival u Koreji, Filmski festival u Busanu,
otvoren je i trajat će devet dana.
Jedan dan
imala sam puno posla, pisala sam doktorski rad.
Pisala sam rad o filmovima.
I naišla sam na Joon Hoa na postaji Gangnam.
„Joon Ho, što radiš ovdje?”
Bilo mi je čudno što je ondje jer smo se sastajali u Hongdaeu.
Rekao je da se pokušava upisati na Filmsku akademiju i…
Morao je položiti engleski jezik,
pa se žurio na tečaj engleskoga.
To je tada radio, učio je engleski.
Iznenadila sam se. I bila sam mlada pa sam mislila:
„O, Joon Ho zbilja doživljava filmove kao svoju stvarnost.”
Meni su filmovi bili samo nešto romantično.
Ali njemu je to bila karijera.
Shvatio sam to tek prisjećajući se tih dana.
Gledanje filmova i razgovor o njima u institutu Žuta vrata…
Mislio sam da je to dovoljno.
Nisam znao što članovi žele.
Potpuno mi je promaknulo to da žele snimati filmove.
Htjeli su snimati filmove.
Članovi su se razilazili u mišljenjima.
Bilo je neslaganja glede seminara
i smjera u kojem su članovi željeli ići.
Zbog tih neslaganja s vremenom smo se počeli
osjećati neugodno jedni s drugima.
O čemu god bila riječ,
bolno je gledati nešto što je vrijeme pregazilo.
Iako Žuta vrata nisu bila oblik života,
počela su propadati kao svako živo biće.
Promatrala sam taj proces.
Svi su imali različite preferencije i ukus.
Jesmo bili jedna skupina,
ali svatko je imao drukčije snove.
Nešto nas je dijelilo jedne od drugih.
I tako smo odlučili zatvoriti institut.
No nakon toga
bio sam usamljen.
Zajedno smo strastveno sanjali i puno smo toga postigli.
Tako je bilo,
ali se u samo jednom trenutku sve raspalo.
A kad se raspalo,
nestalo je kao da je plima sve odnijela.
Ne zaboravimo putovanje.
Odlučili smo otići na put.
Išli smo nekamo u Gangwonu na istočnoj obali.
Oni koji su htjeli ići sastali su se na postaji Cheongnyangni.
Bilo je to fantastično putovanje.
Sjećam se kao da je bilo jučer.
Dok smo prolazili Jeongdongjin i počinjalo je svitati,
u vlaku su pustili „Mjesečevu sonatu”.
Bilo je predivno.
Na razglasu su najavili zadnju postaju.
Dok je „Mjesečeva sonata” svirala,
vlak je klizio duž plaže.
Mislim da je naše vrijeme u Žutim vratima
bilo poput čina nekakve predstave.
Čin je u svakom slučaju morao završiti,
tako da se predstava može nastaviti u drugom, trećem i četvrtom činu.
Tijekom idućih 30 godina
prelazili smo na iduće činove,
shvativši što nam je nedostajalo u prvome
i rabeći što smo naučili na novi način.
Mislim da smo tako uspjeli napredovati.
Isto je vrijedilo za moj život.
Znate taj osjećaj?
Upoznaš osobu koja te usrećuje. Sve je sjajno.
Hodate držeći se za ruke. Ali to ne može vječno trajati.
U jednom trenutku moraš odustati, ali bude nezgodno.
Tako sam se ja osjećala.
Ja osobno mislim
da je i bolje da su se tako nedužni ljudi
okupili i s vremenom se razišli.
Da smo ostali skupa iz financijskih razloga ili radi jasnog cilja,
mislim da bismo se počeli baviti nečim novim.
Ubrzo nakon toga prestala sam gledati filmove.
Filmovi koje sam gledala u Žutim vratima činili su se drukčijima
od filmova koje sam vani gledala.
Čak sam se pitala jesu li mi se zbilja sviđali.
Začudo, filmovi koje sam gledala u klubu
kao da su značili više nego što se naoko činilo.
Kad sam se vratila u stvarnost i kupovala karte za kino,
više ih nisam tako doživljavala.
U to sam doba bila tužna zbog raspada kluba.
I dugo nakon toga stalno su mi falili stari dani.
No sada je to stara, ali lijepa uspomena.
Kad sam navršio 40 i 50 godina,
postao sam silno malodušan.
Da.
Jer su ta vremena tek tako iščeznula.
Dugo sam u srcu osjećala ljubav prema filmu.
I sad je osjećam.
Smatram da je potraga za životnim putem bitna.
Čak i ako vodi do banane u televizoru.
Kad zavirite unutra, sve shvatite.
Ali oni koji nisu krenuli na to putovanje još su u podrumu
i vjeruju da su gore banane.
U nekim trenucima
pomislim da vidim to stablo koje je bilo na ekranu.
Ne znam koliko mi je vremena preostalo,
ali imam osjećaj da sad mogu otići do tog stabla i dotaknuti ga.
Mislim da sad to mogu.
Neugodno mi je reći, ali kad sam počela slikati,
shvatila sam da slikam nešto slično
posljednjoj sceni Potrage za rajem, posve nesvjesno.
Naslikala sam djevojku koja nešto traži.
Nisam mislila na Žuta vrata slikajući to.
Ali kad danas razmislim,
mislim da sam očito slikala svoju želju
da i ja nešto potražim.
Činjenica da smo prije 30 godina doživjeli to bajkovito iskustvo
i da smo se nakratko
zabavljali i družili se, ne brinući se za budućnost…
To se čini kao djelić slagalice.
Sve što sam dosad rekao
priče su otprije 30 godina.
Kad pomislim da je prošlo 30 godina,
jednostavno ne mogu vjerovati.
Gorjeli smo kao plamen 1992. i 1993.
Ali vjerujem da se svi različito sjećamo tih vremena.
Neki su ondje bili samo kratko. Neki su ostali dugo.
A tu je i Jong-tae, koji je bio u epicentru.
On se sigurno sjeća drukčije nego svi mi.
Kad se osvrnem na to vrijeme,
mislim
da nikad nisam bio tako strastveno lud za filmovima kao tada.
Ta su vremena označila moj početak.
Tih se vremena želim sjećati.
Iako sam otišla,
to mi je mjesto pokazalo put kojim ću dalje kročiti.
Bio je to moj početak.
Žuta vrata.
Bismo li bili uspješni da to sad ponovimo?
„O Filmskom institutu Žuta vrata.
Filmski institut Žuta vrata skupina je ljudi koji proučavaju filmove.
Čovjek ne može sam proučavati filmove.”
„Dijeleći informacije i materijale, polako smo počeli rasti.
Sad nas je više od trideset.”
„Iako je pred nama dug put, nazvali smo se filmskim institutom.
Prema odabranim filmskim nagnućima
dijelimo se na Kritički, Redateljski i Scenaristički odjel.”
„Svaki odjel provodi vlastite aktivnosti.
Članovi filmskog instituta raznoliki su ljudi,
od onih koji su tek otkrili filmske studije do postdiplomaca,
kao i drugi postdiplomci te doktorandi humanističkih znanosti.”
„Ali jedno nam je svima zajedničko:
želimo otkrivati svoj životni put zahvaljujući mediju zvanom film.”
„Institut nudi prikladne programe da zadovolji potrebe
članova na različitim razinama.
Vjerujemo da je to dobro mjesto za one koji žele početi proučavati film
teoretskim pristupom.”
„Dakako, svaki odjel također nudi
aktivne kreativne programe, koji su i neophodni i edukativni.”
„Filmski institut Žuta vrata
čeka zanesene, talentirane i mlade studente filma.
Pokucajte na žuta vrata Instituta te otvorite ta teška vrata
koja vode u život s filmom i korejskom filmskom industrijom.”
Ajme.
Grandiozno.
Kakva grandioznost!
Dobro je napisano.
Ajme, ovo je baš fora!
KIM DAE-YUP VODI TVRTKU ZA DIZAJN INTERIJERA.
KIM MIN-HYANG POTAJNO PIŠE, CRTA I FOTOGRAFIRA.
KIM SEOK-WOO VOLI PLANINE I KANUE TE SE BORI ZA ZAŠTITU OKOLIŠA.
KIM YOON-A PREDAJE FILM I PRIPOVIJEDANJE NA FAKULTETU.
KIM HYUNG-OAK RADI KAO REDATELJICA.
BAN SE-BUM PREDAJE PSIHOLOGIJU NA FAKULTETU
I U SLOBODNO VRIJEME FOTOGRAFIRA.
BONG JOON HO UPRAVO JE DOVRŠIO SVOJ OSMI DUGOMETRAŽNI FILM.
LEE DONG-HOON PODUČAVA ŠAH.
LEE BYUNG-HOON IMA TVRTKU ZA MEDICINSKE UREĐAJE U SAD-U.
LIM HOON-A RADI KAO LOGOPED ZA DJECU I ADOLESCENTE.
CHANG EUN-SIM PODUČAVA MATEMATIKU.
CHOI JONG-TAE OBJAVIO JE PET FILMOVA I PIŠE ČETVRTI ROMAN.
KIM HYE-JA, KIM HONG-JOON, AHN NAE-SANG, WOO HYUN, JU SUNG-CHUL
Prijevod titlova: Vojmir Špoljarić