Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Den film…
Looking for Paradise.
Det er en fem-minutters kortfilm lavet af en studerende.
Dengang var Bong ikke den instruktør, han er i dag.
Hvornår så du den film?
Med hensyn til Yellow Doors levetid
var det enten i starten eller i midten, ikke i de sidste år.
En dag kom Bong…
Dengang kaldte vi ham bare Joon Ho.
Han sagde, han havde nogle penge fra et job som underviser.
Han havde vel arbejdet i en måned eller to.
Han købte et kamera for de penge og lavede en film i sin dagligstue.
Den handlede om en larve, der ledte efter sit paradis.
Han lavede en lillebitte larve.
Det var en stop-motion-film, så han måtte flytte den ét klip ad gangen.
Til sidst kæmper larven mod en udstoppet abe i dagligstuen.
Og til sidst fortsætter den sin rejse mod paradis.
Den var utrolig. Jeg var rystet. Jeg var så forbløffet over den dengang.
Han virkede ikke som den Joon Ho, jeg kendte.
Filmen var omkring fem minutter lang.
Den var 23 minutter.
Og du byttede om på protagonisten og skurken…
Byttede jeg om på dem?
-Var larven ikke protagonisten? -Det var gorillaen.
PROTAGONIST
Jeg troede, det var larven.
Var det gorillaen?
Jaså.
Jeg fandt denne trææske efter meget lang tid.
Omkring 20 år.
Jeg plejede at opbevare mange ting i den.
Og her er noget, jeg fandt.
Otte mm-film?
Det er otte mm-film fra vores Yellow Door-produktionslokale.
De her er…
-Wow! -Jeg har dem alle her.
-Så mange. -Wow!
Der er alt muligt her. Jeg kan ikke huske, hvad vi lavede.
Vi filmede alt muligt underligt.
Jeg håber, de kan hjælpe os igennem denne Rashomon-situation.
De er her alle sammen.
Du har stadig gorillaen, ikke?
Ja, gorillaen.
Jeg har den, men…
Lad os bare sige, den er væk.
Det er pinligt. Altså…
YELLOW DOOR: '90S LO-FI FILM CLUB
"Det minder om min hemmelige debutfilm, som jeg aldrig har nævnt."
"Før jeg lavede min selverklærede første kortfilm, White Man,
lavede jeg en kort animationsfilm med titlen Looking for Paradise."
JU SUNG-CHUL FORFATTER TIL DEBUTEN
Jeg interviewede Bong Joon Ho, da jeg skrev Debuten.
Han talte, som om han var en spion, der delte en hemmelighed.
Han så sig til begge sider, da han sagde: "Jeg har faktisk lavet en anden film."
Så jeg tænkte: "Jeg burde udelade det. Det kan jeg vist ikke bruge."
Men det var så interessant.
"Jeg inviterede omkring 20 mennesker til Yellow Doors julefest
og havde min første filmpremiere, mens jeg var ildrød i ansigtet."
"De eneste på Jorden, der har set den film,
er dem, der var til stede den dag."
Jong-tae, kan du høre mig?
Hej!
Kan du se mig?
Ja, jeg kan se dig.
-Du har sikkert travlt. -Ja.
Din film udkommer om et par dage.
Jeg har haft mere travlt, fordi produktionen var lille.
Jeg måtte selv gøre meget.
Se-bum har vist farvet sit hår.
-Længe siden, Se-bum. -Hej.
Har du farvet dit hår? Dit hår…
Det er jeg nødt til.
Ellers er det helt gråt.
Han ligner en minister.
Ministeren for jordbrug, infrastruktur og transport.
-Nå, Byung-hoon. -Det virker.
Hej!
Er det Byung-hoon? Manner.
Wow, Byung-hoon.
-Kan du se os? -Kan han ikke?
-Det tror jeg ikke. -Jo.
Kan du høre os?
-Jeg kan se jer. -Okay.
Hvad er klokken derovre? Er den over midnat?
Klokken er næsten 11.
Om aftenen?
-Ja. -Du godeste.
Dit koreanske er blevet en smule klodset.
Helt ærligt.
Skal vi gøre det på engelsk? Byung-hoon, skal vi?
Taler du engelsk?
-Hej. Åh gud! -Min Hyang!
-Hej! -Hej!
Hej.
Hej!
-Åh. Hvem er de? -Hvornår var det?
Du godeste! Se dem lige.
-Hvorfor er det så… -Sløret.
Jeg kunne ikke udstå den slags dengang.
Det her var en filmklub.
Men alle ude af fokus!
Det er sjovt. Hvem er fotografen?
-Vi må finde gerningsmanden. -Ikke mig. Jeg er på billedet.
Jeg er også på det.
Vent, jeg er ikke!
Er det mig?
Hvorfor alle de billeder af tyggegummi?
-Det var nok en fokustest. -Det var det.
Vi var ikke bekendte med de grundlæggende kameramekanismer.
Bsale ting som eksponering, blænder…
Ja, præcis.
Lukkehastighed, fokus og andre ting.
Det var en workshop for at blive fortrolige med de ting.
Så billederne her er langt fra kunst.
Det er bare nogle kedelige billeder.
Var det ikke Kim Hye-jas hus?
Jo, det var Kims hus.
Når vi så ud ad vinduet på vores kontor, kunne vi se Kims have.
Ja, og hendes hovedport.
Vi tog mange billeder foran stenmuren, fordi den var så smuk.
Se lige Dae-yups sexede positur.
Havde jeg vidst, der var en klub der, havde jeg kigget ud lidt oftere.
KIM HYE-JA, HOVEDROLLEN I MOTHER (2009)
Jeg tænkte kun: "De kan se mit hus."
Man ved aldrig, hvad livet bringer.
Mit varmeste minde om Joon Ho er dette.
Efter udgivelsen af Memories of Murder
ringede du til mig efter kl. 21. Den var vel omkring kl. 22.
-Ja. -Og du sagde:
"Jong-tae, ved du, hvor jeg er? Jeg står foran Gyeongseo-bygningen."
-Det sagde du i telefonen. -Ja.
Du var glad for, at din film havde fået succes,
så du mindedes de barske gamle dage.
Gyeongseo-bygningen.
Det var et privat hjem, men ikke længere.
Okay.
Det er 30 år siden.
Det var den vej, vi tog til Yellow Doors kontor.
Ja.
For at være ærlig føltes det ikke, som om vi arbejdede på Yellow Door.
Det føltes som en skovtur, hvor vi kunne lege.
Hvorfor var vi i Gyeongseo-bygningen?
Havde Jong-tae allerede et kontor der?
Jong-tae var kandidatstuderende på Dongguk Universitet på det tidspunkt.
Han tog lidt fri og lejede kontoret
for at starte et modelbureau med sine venner.
Efter min første undervisningsdag var jeg skuffet. Det var kandidaten.
CHOI JONG-TAE GRUNDLAGDE YELLOW DOOR,
MENS HAN HOLDT FRI FRA UNIVERSITETET
De lærte os ikke meget.
Jeg husker det stadig. Der var et 16 mm-kamera på skolen.
Det havde været godt, hvis de havde lært os at bruge det.
Men de viste det kun og sagde: "Dette er et 16 mm-kamera."
-Og det var alt? -Det var alt.
Det var der…
Øh, Dong-hoon.
Det var der, jeg mødte Lee Dong-hoon.
LEE DONG-HOON, YELLOW DOOR-MEDLEM
Jeg var i boghandlen Dagens Bøger ved Yonsei Universitet.
Der var ingen mobiler dengang.
Så på Dagens Bøgers opslagstavle
skrev folk, hvor folk var, og bad andre om at komme.
Jeg bad om at møde en filmstuderende og blev præsenteret for Choi Jong-tae,
en kandidatstuderende, der holdt orlov fra studiet.
Jeg blev bedt om at lære ham om film,
Så jeg bad dem om at sende ham hen til mig.
Det er interessant, hvordan det endte.
Havde det været nu, ville jeg spørge:
"Hvorfor skulle jeg lære en fremmed om film?"
Men dengang var universiteterne og studenterforeningerne uskyldige.
Så det var meget naturligt.
Hvis ingen havde bedt mig om at lære dem om film,
havde mit liv set meget anderledes ud.
Det kunne have været anderledes på en god måde, eller…
Det havde måske faktisk været meget bedre.
Jeg ville ikke lave noget specifikt.
Men jeg kom alligevel og snuste lidt rundt.
Dong-hoon sagde, han kendte en mand,
og spurgte, om han måtte komme med, så jeg sagde ja.
Jeg ville ikke lide alene, så jeg slæbte Bong med.
Jeg har elsket film lige siden folkeskolen,
og jeg ville være filminstruktør.
Jeg ved ikke hvorfor.
BONG JOON HO
Måske fordi jeg konstant så tv. Min familie lavede aldrig noget.
Vi rejste ikke. Vi dyrkede ikke sport.
Hele familien så bare tv.
Nogle ting rammer som et chok, når man ser dem ude af kontekst.
I folkeskolen så jeg Frygtens pris.
Og også Cykeltyven.
Jeg havde selv mistet min cykel som barn,
så jeg var alt for opslugt, da jeg så den.
Jeg så den uden at vide noget om Vittorio De Sica eller neorealisme.
Så jeg var bare chokeret.
Det var første gang, jeg fik muligheden
for at diskutere og studere film så meget, jeg ville,
og se dem igen og igen.
Jeg læste ikke filmvidenskab og havde aldrig arbejdet på et filmsæt.
Men for første gang kunne jeg lave noget med film.
Jeg satte mig med Bong Joon Ho og Lee Dong-hoon
og gik i gang med Understanding Movies.
Det var der, der først begyndte at komme bøger om film.
-Ja. -Nu er der en hel sektion i boghandlen.
Men dengang var blot tanken om bøger om film så fremmed.
Der var Understanding Movies af Louis D. Giannetti…
A History of Film af Jack C. Ellis. Kun dem.
-Det var alt. -Og andre var…
Det var der, de første døgnkiosker begyndte at dukke op.
Dengang var jeg…
Kan I klippe det ud, han sagde om døgnkiosker?
Det er så… Det lyder, som om…
-Var der virkelig ingen døgnkiosker? -Nej.
Vi drak kaffe på steder som Doutor.
Ja. Doutor. Det eksisterer ikke længere.
Jeg skulle lære dem noget, men der var intet, jeg kunne gøre.
Joon Ho arbejdede på deltid på en læsesal dengang.
Han havde masser af fritid. Så jeg sagde til ham:
"Transskribér dog A History of Film i stedet for at lave ingenting."
Men jeg transskriberede den ikke.
Bong må have transskriberet A History of Film.
Jeg gjorde ikke, men han må have gjort det.
Det her er Rashomon-effekten.
Hvordan kunne jeg have transskriberet den enorme bog?
Jeg aner det ikke.
RASHOMON, AKIRA KUROSAWA, 1950
Jeg har mistet troen på menneskeheden.
Bong, kan du ikke huske det?
Jeg læste den, fordi du bad mig om det, men jeg transskriberede den aldrig.
Jeg kan huske, du viste mig din notesbog.
-Virkelig? -Derfor vidste jeg, du gjorde det.
-Øjeblik. -Hvordan skulle jeg ellers vide det?
Her er bogen.
-Ja. -A History of Film af Jack C. Ellis.
Så du gjorde det altså. Jeg husker din notesbog.
-Okay. -Du gav nok op efter et par sider.
Som det uendelige afsnit af Comprehensive English.
Ja, det uendelige afsnit.
Det tror jeg, du gjorde.
Alle koreanere kender det afsnit.
Det var begyndelsen.
Bong Joon Ho, Choi Jong-tae og jeg var i vores spæde start og så…
En dag lå jeg derhjemme.
Pludselig fik jeg lyst til at studere film.
LIM HOON-A, MEDLEM AF YELLOW DOOR
Ud af det blå. Jeg sov ikke i to dage.
-Hoon-a var et af de første medlemmer. -Ja.
Jeg havde en ven, en psykolog, der elskede musik lige så meget som mig.
Min ven nævnte en fyr, Bong Joon Ho, der læste sociologi og elskede film,
så jeg burde ringe til ham.
"Bong Joon Ho? Sikke et unikt navn.
Det lyder som bonjour." Sådan huskede jeg det!
Da jeg ringede til ham, bad han mig komme til et sted i Hongdae.
Jong-tae, dig, mig og Hoon-a.
Kan du huske det første seminar, vi fire holdt?
Vi ville tage en film med hver.
Jong-tae kom med Theo Angelopoulos' Landskab i disen.
Jeg kom med François Truffauts…
-Ja, den. -Truffaut spillede en instruktør.
-Den amerikanske nat. -Ja!
-Hvad var din? -Jeg studerede ikke dengang.
-Jeg har glemt det. -Vi så fire film.
Ja.
Vi så de film, vi havde med, og så talte vi bare om dem.
Ja, det gjorde vi.
En dag gik jeg ned ad Baekyang-ro.
Jeg mødte en af mine venner, som jeg ofte stødte på.
Hun gik ned ad gaden på den modsatte side.
Vi talte om film. Jeg sagde, jeg var vild med film.
KIM MIN HYANG, MEDLEM AF YELLOW DOOR
Hun sagde: "Seriøst? Jeg er med i en filmgruppe,
og vi skal se en tyrkisk film, Yol. Vil du med?"
Så jeg sagde: "Okay." Sådan faldt jeg over Yellow Door.
Den ven var Lim Hoon-a.
Ja.
Nu hvor du nævner det, dukker det op igen.
Men faktisk kendte jeg Min Hyang før.
Humaniora-fakultetet opførte et teaterstykke,
og en virkelig sej elev spillede rollen som Jesus
i et teaterstykke kaldet Jesus med guldkronen.
Jeg var dybt imponeret over det,
og den studerende, der spillede Jesus, var Min Hyang.
CHANG EUN-SIM, MEDLEM AF YELLOW DOOR
På det tidspunkt var vores gruppe helt ustruktureret.
Men alle var med, fordi vi elskede film og gerne ville studere dem.
Eun-sim får mig til at tænke på den dag.
Hun dukkede op med en mandlig buste, som kunstelever bruger til at tegne.
Hun sagde: "Lad os tegne nu." Pludselig ville hun have os til at tegne!
Det var så sært. Jeg tænkte: "Hvorfor tog hun den gipsbuste med?"
Men så begyndte nogle at tegne.
Der var mange excentriske folk i klubben.
Det var et lillebitte lokale,
og vi havde et rundt bord med plads til syv personer.
Vi sludrede bare løs.
Vi så en film og snakkede om, hvad vi vidste,
delte ting, vi havde hørt, og vores tanker.
Det var det niveau, vi var på.
Jong-tae var vores leder, og han havde ingen plan.
Og vi elskede ikke at have nogen plan eller struktur.
En flok sociale udskud.
Ja, her har I Choi Jong-tae og de fem unger.
En gruppe omskiftelige mennesker, der mødtes for at dele deres drømme.
Folk gik amok med at studere film i starten af 90'erne.
Sådan følte jeg det.
Sociale bevægelser var aktive dengang, men vi følte, vi ramte en mur.
Med perestrojka, glasnost og Sovjetunionens fald.
-Det er så… -For meget?
Det er godt nok en makroskopisk analyse.
Der var mange foreninger, der mødtes og studerede film.
Jeg ved ikke helt hvorfor.
I mit tilfælde begyndte jeg at studere film for at finde mig selv.
-For at finde dig selv? -Ja.
Jeg ville finde noget, jeg kunne lide.
Dengang ville vi bare vælte diktaturet og ophæve forfatningen.
Jeg tror, alle var modløse, da festen var forbi.
Jeg gjorde jo ikke selv noget af betydning.
Så vi vidste ikke, hvor vi skulle vende os hen.
Vi vidste ikke, hvad vi skulle gøre med al vores energi.
Studenterbevægelserne var allerede væk.
Så vi samledes som en støvsky.
For at sige det pænt samledes vi som en drue, der var ved at modne.
Det var det, der skete.
Jeg blev ofte spurgt om det på oversøiske filmfestivaler i 00'erne.
Hvordan fik koreanske film…
Et gennembrud?
Filmene væltede ud i 00'erne og fik opmærksomhed på filmfestivaler.
"Hvor havde de instruktører været indtil da?"
"Hvad i alverden skete der?"
Så nævnte jeg Yellow Door.
Jeg kunne sige:
"Vi var de første filmentusiaster."
"Min generation var nok den første til at studere film bevidst."
Vi var de første.
"Jeg tror, vi var den første generation af filmentusiaster, der blev filmskabere."
Det gør det vel nemmere at skrive artikler.
Derfor fortalte jeg dem, at vi var en del af en generation.
The Night Before Strike, en lavbudgets 16 mm-film,
som blev forbudt af regeringen…
PRODUCERET AF HØGENE FRA JANGSANGOT
Høgene fra Jangsangot var superstjerner. Mange fans ventede på deres film hvert år.
Ungdom var et andet solidt hold.
CINEMATHEQUE 1895
Efter Cinematheque 1895 skiftede navn til SA/sé, blev det berømt
som den private smalfilmsbiograf, der gik længst tilbage.
De filmentusiaster, der havde levet i skjul,
væltede pludselig ud i gaderne.
THE NIGHT BEFORE STRIKE, 1990
HOMO VIDEOCUS BYUN HYUK, E J-YONG, 1990
Jeg tror, det skyldtes den vanvittige situation i 90'erne.
Det er, hvad jeg tror.
Regeringen må have puttet noget i vandet dengang.
Et nationalt projekt for at gøre alle til filmentusiaster.
HØGENE FRA JANGSANGOT
CINEMATHEQUE 1895
DET UAFHÆNGIGE FILMFORBUND, BARITEAU
Til sammenligning var Yellow Door en mystisk, særegen…
FILMSTUDIET VIRKELIGHED
-Høgene fra Jangsangot var Premier League. -Ja.
Jung Ji-woos Ungdom var Bundesligaen. Og vi var…
-En amatørklub. -En amatørklub sammenlignet med dem.
Jeg skulle betale for mit fjerde semester,
og det føltes som spild af penge!
Jeg indså, at jeg kunne købe en masse materialer
for de penge.
Jeg besluttede at rode mig ud i noget værre noget, så…
HONGDAE
…jeg grundlagde et filminstitut.
HONGIK UNIVERSITET
Min familie vidste ingenting.
FILMINSTITUTTET "YELLOW DOOR"
Yellow Door lå på anden sal i en bygning i Seogyo-dong.
KIM DAE-YUP, MEDLEM AF YELLOW DOOR
Og det var…
…en rektangulær bygning som denne.
Der var en korridor i midten.
Og døren til Yellow Door-instituttet var lige her.
Når man åbner døren,
ser man et rundt bord til venstre.
Normalt sad Joon Ho og studerede der.
Foran var der et lille fjernsyn.
Vi så ofte musikvideoer og den slags.
Vi malede alle møblerne gule. Hjalp Dae-yup ikke med at male?
VIDEOBIBLIOTEK
Så vidt jeg husker, købte du og Jong-tae malingen.
De var ikke gule i starten,
men du sagde: "Alt skal være gult." Og så malede du det hele, ikke?
Dengang elskede jeg gult af en eller anden grund.
Skriggult. Det var så smukt.
Så vidt jeg husker, havde vi bare noget gul maling.
Jeg arbejdede med byggeri og havde lidt maling tilovers,
som tilfældigvis var gul.
Jeg så ikke behovet for at købe mere, så vi brugte det. Det betød ikke noget.
-Det hed ikke Yellow Door i starten. -Nej.
-Noget med Filminstituttet… -Filminstituttet…
Så studerede vi semiotik og endte med Yellow Door.
Det er sandt.
Vi diskuterede ting som signifiant og signifié.
Åh, wow! Det er så pinligt.
Vi føjede de ord til.
-Vi fik det til at lyde godt. -Ja.
Vi havde kun berørt overfladen, men vovede at tale om det.
"Udtryk og indhold passer sammen." "Der er en ægte gul dør." Sådan var vi.
Ja!
Det må være derfor, kritikergruppen hed "S-S".
-Signifiant, signifié. -Ja, det tror jeg.
-Det samme gælder for SA/sé. -Ja, korrekt.
-Signifiant, signifié. -En berømt biograf i Daehak-ro.
-De brugte også de ord. -Ja.
Vi nævnte konstant signifiant og signifié, ikke?
Jo, du har ret.
Ordene signifiant og signifié var meget fremmede for os.
Ja.
Vi var nok stolte af at have lært de begreber.
Hvorfor var vi så besatte af semiotik dengang?
Semiologi, postmodernisme…
Postmodernisme.
-Og poststrukturalisme. -Ja.
Roland Barthes og den slags begreber var på mode dengang.
Vi forstod dem knap nok, men afholdt alligevel seminarer om dem.
Jeg ved ikke, om det stadig er tilfældet, men foran vores skoler var der…
-Boghandler. -Populære boghandler.
Når man kom derhen,
havde de eksemplarer af berømte originalværker.
Der var også antologier.
Og Jong-tae sagde: "Vi må læse den her og den her."
Nej. Jeg valgte dem ikke selv.
Jeg købte alt uden at ane, hvad de handlede om!
Jeg købte dem bare usorteret.
Vi udvalgte nogle få af dem og lavede ting som…
Vi nærstuderede Dudley Andrews bog sammen.
Dudley Andrew!
-Manden, der gjorde livet surt for os. -Det var hårdt at oversætte hans bog.
Min Hyang var god til engelsk. Du studerede engelsk litteratur.
Men de gav stadig ingen mening for mig.
Andre medlemmer var nogenlunde til engelsk.
BAN SE-BUM YELLOW DOOR-MEDLEM
Se-bum, hvor langt var du med din ph.d., da du kom til?
Jeg var med, lige før jeg begyndte.
-Var det lige før? -Ja.
-Men vi kaldte dig "doktor". Dr. Ban. -Ja, dr. Ban.
I vidste, jeg ville blive én, før jeg begyndte.
-Vi gav dig et underligt øgenavn. -En ekseget.
EKSEGETIK: STUDIET AF SVÆRE ORD I KONFUCIANSKE TEKSTER
-En ekseget! -Vi plejede…
Jeg husker det. Når vi havde seminarer, delte vi sider mellem os og oversatte dem.
Hvis der var fejl, påpegede du dem alle.
Jeg påpegede hvert ords betydning
og dets oversættelse. Det gav mig det øgenavn.
Teoretiske seminarer føles gode, når de står på,
men man husker aldrig noget, når man er færdig.
Arbejdede du for Kim Sung-su og hans instruktørteam på det tidspunkt?
KIM SEOK-WOO, MEDLEM AF YELLOW DOOR
Ja. Jeg arbejdede på mange kortfilm. Mest 16 mm-kortfilm.
Dae-yup, kender du Beat? Af Jung Woo-sung.
-Ja. -Den kender jeg også.
Seok-woo var instruktørassistent på den film.
Jeg forstår.
Kim Sung-sus hold var meget berømt dengang.
De kørte folk hårdt derovre.
Dem, der overlevede det, var mere eller mindre…
Seok-woo var den første, vi kendte, der arbejdede på filmsæt.
Det må have været interessant…
Jeg vil nødig kalde det "sjovt".
Efter at have arbejdet på rigtige filmsæt kom du til Yellow Door,
hvor vi var oppe at køre over at læse bøger på deres originalsprog.
Vi var akademiske, pænt sagt.
Syntes du ikke, det var morsomt?
Hvad tænkte du om vores underlige seminarer,
og at vi fremhævede og læste engelske bøger med Se-bum?
Da jeg så det dengang,
virkede det lidt amatøragtigt.
-Ikke? -Amatøragtig.
Jeg var for arrogant dengang.
Jeg beklager, at jeg var sådan.
Nej, det var ikke sådan ment.
Jeg ville så gerne lave en kortfilm,
men jeg vidste intet og havde ikke lavet noget.
Så jeg tænkte: "Hvis jeg nasser på Seok-woo,
kan jeg måske starte noget op."
Yoon-a, gik du allerede på kandidaten på det tidspunkt?
Jeg gik på andet semester af kandidaten, da jeg kom til Yellow Door.
Var du ikke på vej til at studere i udlandet?
Jeg var gift, min gode mand.
Virkelig?
Jeg var faktisk lige blevet gift, så jeg kunne ikke deltage så meget…
Jeg var flittigt, men kunne ikke gøre mere.
Mit liv var for hektisk.
Så du var som Dae-yup. Du var en del af den voksne gruppe.
Hvis vi skulle dele klubben i to, var der de voksne og børnene.
Så når vi talte sammen, skulle jeg være formel over for hende.
Det var lige meget, om vi var tætte. Hun var en gift kvinde,
så jeg behandlede hende som en voksen.
Sikke noget.
-Hvad er det? -Værsgo.
Jeg har et spørgsmål. Er jeg den eneste, der husker det her?
Vi fik ofte mad bragt ud.
Ja, vi brugte navnet "Yellow Door" for første gang, da vi bestilte kinesisk.
Vi bestilte mad under byggeriet og sagde:
"Kom til lokalet med den gule dør på anden sal."
-Sådan fik vi navnet. -Så det er derfor.
Ja, hvis folk ville besøge os, sagde vi: "Der er en gul dør. Gå den vej."
En dag sagde Jong-tae: "Lad os bare kalde os Yellow Door."
Derefter tillagde vi det mening.
THE CLOCK, INTET ER OS HELLIGT
Folk refererede til film,
I TVIVLENS SKYGGE, LØMLERNE
men vi havde ikke set de film, de refererede til.
Så vi anede ikke, hvad de mente.
Doktor Caligaris kabinet fra den tyske ekspressionisme.
I filmhistoriebogen var der ét stillbillede.
Men vi kunne ikke se filmen, så vi forestillede os den, mens vi læste.
For at vise The Arrival of a Train til de studerende
måtte vi lave kopier på videobånd. YouTube fandtes ikke.
Men nu har vi alt.
THE ARRIVAL OF A TRAIN, 1895
Men hvad så? Vi var nødt til at se film.
Og at skaffe de film var et filminstituts vigtigste mission.
Når vi hørte, nogen havde en kopi af en film,
lånte vi den og lavede en kopi af den.
Det var vores primære opgave,
og det var Bong, der stod for det.
Dengang var der ikke mange steder, vi kunne låne de film fra.
De såkaldte kunstfilm.
Men Bong havde en særlig evne til at finde dem.
Intet var digitalt dengang, så når vi lavede kopier,
måtte vi se filmen, til kopien var færdig.
Vi havde intet valg. Lavede vi to kopier, måtte vi se den to gange.
Vi lavede tre-fire kopier af hver film.
Da vi lavede flere kopier af det originale videobånd,
var der støj på alle kopierne.
Hvis vi kopierede et bånd fra USA, startede det med en advarsel fra FBI.
Koreanske bånd nævnte tigre og kopper
for at afholde os fra at lave ulovlige kopier.
En enkelt video kan ændre en persons fremtid.
Men vi kunne kun se dem ved at lave ulovlige kopier.
DENNE FILM ER TILEGNET MONOGRAM PICTURES
Vi skrev titlen på båndet
på et klistermærke, som vi satte på båndet.
Men det virkede ikke sejt, at det var håndskrevet.
ÅNDELØS JEAN-LUC GODARD, 1960
Så jeg skrev titlerne på Godards film på fransk.
Jeg kunne have skrevet den koreanske titel. Det havde været fint.
Men jeg skrev på fransk. Jeg kendte stavemåden.
A, B-O-U-T, D-E, S-O-U-F-F-L-E.
Udtales det À bout de souffle? Jeg ved det ikke.
Det ved de fransktalende.
Jeg printede titlerne på et A4-ark.
Så holdt jeg det op mod et lys og satte videoklistermærkerne ovenpå,
udskrev titlerne igen, så de sad rigtigt. Så satte jeg dem på.
Jeg bruger mine evner.
Der er håndskrevne titler på nogle af båndene,
men efter et vist tidspunkt var de pænt påtrykt klistermærkerne.
At lave kopier af filmene og opbygge ressourcer, ét bånd ad gangen.
Det blev vi optaget af senere.
Entusiaster er drevet af besættelse.
En entusiasts handlinger virker sære for en ikke-entusiast.
Men for entusiasten kommer motivationen helt naturligt.
Vores hunger efter ressourcer førte til besættelsen.
I dag kunne vi nøjes med et regneark. Men vi måtte gøre alt i hånden.
Jeg tror…
Ja, jeg tror, Joon Ho lærte mig at bruge en mus.
"Det kaldes en mus, fordi det ligner én."
Sådan lærte han mig det.
-Siden 1992. -Ja, siden 1992.
"Liste over videokatalog."
"Bestyres af Bong."
-Pæn skrift. -Hvad er stjernerne?
Dem, vi ikke må miste?
Måske. Eller…
Panserkrydseren Potemkin.
Bertoluccis Before the Revolution.
Måske er dem med stjerner dem…
-Vi ikke kunne se? -Noget i den stil.
Coppolas The Conversation. Den så vi sammen.
Ja, det gjorde vi.
Vi købte også bånd.
-Vi tog til Hwanghak-dong. -Ja.
-Der var engrosbutikker. -Ja.
Gadehandlere solgte billige videobånd.
-Båndene kostede 2500 won stykket. -Gjorde de?
-Det var som en skattejagt. -Ja.
Blandt disse sære, elendige film fandt vi film af Kim Ki-young.
-Ja. -Eller af Dušan Makavejev.
-Eller noget af Abel Ferrara. -Andrzej Wajda.
King of New York. Andrzej Wajda.
De lå gemt hist og her, men titlerne var underligt oversat.
-Ja. -Så vi måtte gætte.
En af dem, der tit gav os lister med nye film,
viden og tips var instruktøren Kim Hong-joon.
-Okay. -En af de første filmentusiaster.
Han er nu direktør for Det Koreanske Filmarkiv.
Han har udgivet en bog. Den havde en lang titel. Hvad var det?
Jeg ved 2-3 ting om film.
-Den solgte ret godt i start-90'erne. -Ja.
-Mange folk som os købte den bog. -Ja.
I 60'erne eller 70'erne,
hvor det var umuligt at se de film, bogen nævnte, havde den været ubrugelig.
Hvis det var nemt at se film,
ville oplysningerne i bogen ikke have været så nyttige.
Kun et begrænset antal film blev vist i biograferne,
men videobåndene var overalt. Så mange film blev tilgængelige.
Vi havde ikke tid til at skelne gode fra dårlige.
"Du ved det måske ikke,
men instruktørens værk blev udgivet under denne titel.
Og titlen er helt absurd."
Tag "Noget af kærlighed." Men selve titlen…
Så hvis vi læste bogen først…
JEG ELSKEDE DIG I GÅR
-Vidste vi nok. -Vi kunne finde den i Hwanghak-dong.
Jeg mener, Kim Hong-joon brugte et pseudonym.
-Ikke "Kim Hong-joon." -Nej.
-Ja. -Det var Gu…
-Gu Hoe-yeong. -Ja!
Det betyder "en filmentusiast, der mindes 90'erne."
Det var første gang, jeg skrev en artikel om film til massemedierne.
Jeg var bange og ville ikke bruge mit rigtige navn,
så jeg fandt på et pseudonym. Gu Hoe-yeong.
Senere sagde folk, at det betød "en filmentusiast, der mindes 90'erne."
Og det lød sejt, men det passer ikke.
Jeg tænkte på et navn
og fik øje på en avis. Jeg tror, det var Hankyoreh.
I dødsannoncerne så jeg navnet Gu Yeong-hoe,
så jeg ændrede det til Gu Hoe-yeong uden grund.
Dengang havde film meget lav kulturel status i vores samfund.
Et arbejde i filmbranchen
blev set som vanærende for ens familie.
Hvordan kan vi stadig have det? Tæl, hvor mange film vi havde.
Okay.
Du er god til at tælle.
Ja, jeg skimmede den bare…
Omkring 300, 400 film?
-Omkring 427 film? -Jeg troede, der var flere.
-Hvor mange linjer er der på en side? -Omkring 30.
-Der er 28 bogstaver i alfabetet. -Jeg tæller dem.
-Fire, fem. -Lad os sige 20.
Otte.
Ni, ti.
Elleve en halv.
-Jeg tror… -Omkring 17 sider. 17 gange tre.
-Det giver 510. -510.
-Vi havde omkring 500 bånd. -Ja.
Som er nedskrevet. Men det stoppede vi med.
Ja.
Første gang jeg besøgte Yellow Door,
tegnede du et bord på et stort stykke papir.
-Et bord? -Ja.
-Du skrev ofte ting på store ark. -En liste over lånegebyrer?
Jeg har perfektionistiske tendenser, så jeg var den perfekte mand til jobbet.
Jeg var som klassens duks.
Hele året rundt.
På en måde.
En elev, der holder styr på dem, der snakker i timen.
Dem, der ikke returnerede båndene.
"Passer du ikke på båndene,
kan du miste et års indsamlingsarbejde på under en måned."
Det var der én, der sagde, så jeg begyndte at jagte folk.
Jeg sagde med en skræmmende grimasse: "Aflevér så den Godard-film."
Sådan gjorde jeg!
"Aflevér båndet. Du lånte det for to uger siden."
Du er virkelig foragtelig.
Jeg gik meget op i at beskytte samlingen.
Hvad mener du med foragtelig?
Hvad er det?
PRODUKTIONSGRUPPEN "SHOCK". FØRSTE TEKSTANALYSE-SEMINAR.
Du godeste.
GÆSTER ER ALTID VELKOMNE!
Vi så film og analyserede dem.
"Sceneanalyse i forskellige situationer."
"Anvend analyserammen efter genre, manusforfatter og bevægelse."
Som om vi var i stand til den slags!
Vi vidste ikke meget, men skrev det ned alligevel.
Der står: "Analysér en film efter scener."
"Analysér en film efter scener."
Jog Shuttle videobåndoptager.
Inde! Ude!
-Inde! -Den er ude!
Lad os tjekke det med Jog Shuttle.
JOG SHUTTLE FJERNBETJENING
-Spoleskiven kom frem. -Ja.
I dag kan vi bruge iPhone-apps og andre mobilapps til at redigere videoer
og tilføje visuelle effekter, så det lyder nok primitivt.
Men da spoleskiven kom ud, var vi begejstrede.
Ja.
Vi kunne spole hurtigt frem og tilbage og analysere scener billede for billede.
Vi kunne tjekke redigeringen, og hvordan de brugte stand-ins.
Filmentusiasterne lige før os,
såsom Jung Sung-il og Kim Hong-joon,
måtte se film på Goethe-instituttet eller Institut Français.
-Og de kunne ikke spole tilbage. -Nemlig.
Men vi kunne analysere film med spoleskiver for første gang.
Jeg husker følgende.
Vi afholdt det første tekstanalyseseminar.
Analyserde jeg Raging Bull? Og Citizen Kane?
Jeg så alle de film. Byens lys, Offeret.
Jeg analyserede dem sikkert. Har du materialerne?
-Ja, vi har dem. -Virkelig?
Det var sådan, vi udgav det her.
YELLOW DOOR, FØRSTE NUMMER, FORÅR 1993
Jeg gør det ikke alene.
Alle grupper skrev analyserne og satte dem sammen.
Det var ikke meget.
Det første nummer var det vigtigste, men vi kunne ikke fortsætte.
Hold da op, det er…
Jeg har virkelig ledt efter det her.
-Hvor fik du det fra? -Fra Yoon-a.
-Så Yoon-a havde det. -Ja.
Der er en analyse af Coppolas The Godfather heri.
Dem her har jeg tegnet.
"The Godfather er et rigidt skolebogseksempel hvad formatet angår."
Jeg skrev alt muligt vrøvl, som om jeg var klog.
Det er fra vores seminar, ikke?
Jo.
Jeg har lagt meget arbejde i det her.
THE GODFATHER FRANCIS FORD COPPOLA, 1972
Tak.
Spændingen.
Det var det, du nævnte før, Lee.
Kontrollen af information.
Informationen her er kun tilgængelig for publikum.
-Sådan skaber man spænding. -Spændingen er skabt.
VISNING, SPÆNDING, KONTROL AF INFORMATION
Jeg burde have vist Coppola det, da vi mødtes.
Jeg fortalte kun om det.
Der er en filmfestival i Lyon.
Hvert år er festivalens hovedbegivenhed
at invitere store navne i branchen og hylde dem.
Det år var Coppola hovedgæst.
De skulle overrække ham en pris, og jeg skulle præsentere.
Jeg gik på scenen og sagde:
"Da jeg var universitetsstuderende, studerede jeg også dine film."
"Jeg analyserede en scene fra The Godfather." Noget i den stil.
"Hvorfor var kameraet der? Hvorfor ændrede skuddet sig der?"
Hvorfor fulgte denne scene denne?
Hvorfor ser skuespilleren sådan ud lige nu?
Det spekulerede jeg på,
mens jeg tegnede scenerne fra The Godfather én efter én.
Det giver mig stadig hjertebanken nu.
Det ramte mig anderledes, da jeg stod på scenen med ham
og delte de historier med ham.
Det var vidunderligt og surrealistisk.
Selv den dag i dag ser jeg film som enheder af klip og scener.
I scenerne kigger jeg efter lyskilder,
mise-en-scene og alle detaljerne, mens jeg ser filmen.
Jeg elskede det, vi lavede i starten, men senere blev det mindre godt.
Jeg tænkte: "Behøver jeg at studere sprog og analysere hver eneste scene?"
"Nej. Det er så kedeligt." Det var det, der skete for mig.
Jeg indså, det ikke passede mig at analysere hver eneste del af en film.
Det er styrken ved en film. Den indfanger dig, uden at du opdager det.
Jeg nød at se film sammen, fordi det var rart at vide,
at jeg havde venner, der også gerne ville se dem.
Yellow Door var et sted, hvor vi mødtes, talte og lærte ting, vi ikke vidste før.
Det slog mig lige.
I denne film tænder skuespilleren et lys og skærmer det, mens han går,
for at sikre sig, at det ikke går ud.
NOSTALGHIA ANDREI TARKOVSKIJ, 1983
Det var en Tarkovskij-film, jeg ikke ville se den dag i dag.
Jeg ved ikke, hvorfor jeg var så vild med den.
Da jeg så den, indså jeg, at film var kunst,
at jeg kunne vie mit liv til det.
Jeg tror, den scene var over fem minutter.
"Hvad fanden? Var det, hvad de mente med film?"
Det tænkte jeg dengang.
Joon Ho elskede Martin Scorsese.
Den oprindelige titel var Raging Bull.
Men underligt nok udgav videofirmaet den som Vredens næver.
De koreanske undertekster var så dårlige.
Men trods det var boksesekvensen og alt det andet helt overvældende,
og jeg husker, at vi gik amok, da vi så den.
Lee, du talte også meget om redigeringen og kameraføringen.
Jeg var en ung filmstuderende.
Jeg syntes, at en scene var god, hvis klip og kameraføring var kompliceret.
Men som du ved, er det en ekstremt simpel scene.
-Kneppede du min kone? -"'Bippede' du min kone?"
-Kneppede du min kone? -Hvad?
Har du kneppet min kone?
Den er simpel, isnende og sjov, og man er trist, når scenen slutter.
Jeg er din bror.
Spørger du om det?
Man ser Joe Pescis ansigt og så et par skud mere.
Så panorerer kameraet én gang.
Da De Niro går op ad trappen. Det er meget skræmmende.
Efter han er gået op, ser vi denne vanvittige, vilde vold.
-Forfærdende. -Jeg husker noget, du sagde.
-Scenen starter med et ødelagt tv. -Ja. De Niro ordner tv'et.
Du sagde, at det ødelagte tv slår tonen i scenen an,
og jeg husker, at det gik op for mig.
-Sagde vi den slags? -Nej, tja…
Du gjorde!
Jeg husker ikke engang, hvad der skete i går.
MANDEN DER PLANTEDE TRÆER FRÉDÉRIC BACK, 1987
Der var en animationsfilm med titlen Manden der plantede træer.
Jeg så sikkert nedtrykt ud.
Hoon-a sagde til mig:
"Jong-tae, når livet er hårdt, og du føler dig overvældet,
bør du se film som denne. Det vil hjælpe dig."
Det var så sødt.
Det var nok lidt uforskammet af mig at sige.
Jeg troede, det var Jong-tae, der bad mig se den.
Jeg tænkte: "Han introducerede mig for en skøn film."
Det er en vidunderlig film. Jeg så den flere gange efter det.
Det er min yndlingsfilm.
Jeg græder ikke. Mine øjne græder, fordi de er gamle!
I to husker det forskelligt.
Ja, det er ligesom Rashomon.
-Jeg ser den gule dør. -Det er den.
Ja, du har ret.
-Nogen instruerer. -Vi skal lave noget.
Hun gentager sin stive optræden.
Det her er otte mm-film.
De har ligget derhjemme i trææsken de sidste 30 år.
Man kan se det hele.
Kameraer var ikke nemme at få fat i.
Sandt.
Især videokameraer. Filmene var for dyre.
-Ja. -Vi filmede med rystende hænder.
Det var skræmmende at bruge 24 billeder på blot ét sekund.
Det var nok omkring 1992.
Jeg måtte spare op.
Han sparede penge op med jobbet på læsesalen.
Han tjente vist 300.000 won om måneden.
Han spurgte, om han kunne få et anstændigt kamera for de penge.
Og der var masser af elektronik ved Sewoon Plaza og Cheonggyecheon.
Det var et dyrt kamera på det tidspunkt. Et Hitachi 8200 Super VHS.
Jeg købte det, og dagen efter tog jeg det med hen til Yellow Door.
Jeg holdt det i favnen sådan her under seminaret.
Det var enormt.
Jeg bladrede gennem siderne med kameraet i favnen og klappede det.
Nervøs, skulle jeg sige det?
Det var vores første stykke udstyr, så vi var nervøse.
Jeg lavede alle mine deltidsjobs med det, som at filme bryllupsvideoer.
Jeg fik alle mulige slags optagejobs
til fødselsdage, doljanchier, bryllupper og andet.
-Alle er her. -Det her.
Vi ser godt ud på billedet her.
Byung-hoon og Seok-woo sidder ved siden af hinanden.
Byung-hoon forlod branchen på grund af mig.
-Seok-woo har ondt af dig, Byung-hoon. -Hvorfor det?
Fordi han råbte så meget ad dig, mens han skød kortfilm.
Joon Ho gemmer sig deromme.
-Ja. -Hvad pønser han på?
-Jeg aner ikke, hvornår det er taget. -Heller ikke mig. Hvorfor tog vi billedet?
En pludselig indskydelse måske?
Men vi har for pænt tøj på.
Åh gud, Hoon-a!
-Ja, det er den samme dag. -Ja.
Bukker jeg for nogen her?
-Jeg tror, det er et ritual. -Ja.
Jeg kan se spidsen af Hitachi 8200'et derovre.
-Det er åbningsceremonien! -Ja!
-Det står lige der. -Det er rigtigt.
-Tror jeg. -Jeg husker grisehovedet!
Ja.
Vi havde ikke råd til et rigtigt grisehoved, så jeg tegnede et.
-Det er min tegning. -Joon Ho tegnede det.
Jeg skrev dagens program på det store ark papir.
-Seriøst? -Så det var din håndskrift.
-Skriften der? -Ja.
Det er ikke mig.
Der står Gorilla på det.
-To. Gorilla 2. -Ja.
Gorilla 2.
-Gorilla 2? -Ja.
-Er det Looking for Paradise? -Ja.
Gorilla 2, som om det var en rigtig filmserie. Hvor pinligt.
Choi Jong-tae stiftede klubben med et par yngre folk, der elskede film.
De holdt en visning ved skoleårets afslutning.
Choi Jong-tae, Woo Hyun og Ahn Nae-sang. Hyun og Nae-sang er populære skuespillere.
De tre var en trio.
Så Hyun og Nae-sang kom ofte på Yellow Door.
Vi fik masser af drinks med dem.
Ja.
En visning?
Jeg troede, det ville være fancy.
AHN NAE-SANG, WOO HYUN SKUESPILLERE
Men det foregik på et lille kontor.
Jeg kan huske, at jeg tog derhen.
Det var ret kedeligt. Jeg tænkte: "Jeg havde lave forventninger."
Så jeg var ikke syndeligt interesseret, og så…
SKREVET AF JUN HO
Så snart Joon Hos film startede, tænkte jeg:
"Hvad er det?" Og jeg var helt opslugt.
INSTRUERET AF BONG
Jeg gad godt se den igen. Jeg mener det.
TAK TIL DONG HOON
Hvad lavede du på animationsfilmen?
Mener du Gorilla?
-Styrede du figurerne? -Vi skiftedes.
Eller holdt du kameraet?
Nej, den, der blev træt, havde ansvaret for kameraet.
-Den mest friske flyttede figurerne. -Var det dig?
Vi skulle op ad stigen og hænge den højt oppe.
-Ja, du gjorde alt det farlige. -Ja.
-Du hang den fra rørene. -Ja.
Jeg troede, det ville være sjovt.
-I starten? -Ja, i starten.
I omkring to dage optog vi i kælderen under Daerim-bygningen,
det sted med rørene i Barking Dogs Never Bite.
Vi flyttede gorillaen lidt efter lidt for at filme.
Det var hårdt.
JEG SER DEN BLÅ HIMMEL… OG
DEN GRØNNE SKOV OG INDÅNDER DEN FRISKE LUFT…
Hitachi 8200'et havde mange komplekse funktioner.
Jeg optog og redigerede filmen med det.
Og jeg kunne også tilføje undertekster,
ikke på koreansk, men på engelsk.
OG JEG SPISER BANANER HVER DAG.
Jeg måtte lave den uden lyd og tilføje engelske undertekster nederst.
Hovedpersonen, Gorilla, kravler op på en sten og skider.
-Ja, vi havde en sten. -Ja.
Den skider på toppen af stenen.
UH… LORT…
Det var Bongs stemme. Gryntelyden, når den skider.
Lorten bliver til en orm og angriber gorillaen, ikke?
Og så…
Det er det pinligt bare at høre det.
På en måde var det også en monsterfilm. Et mystisk væsen dukker op.
Vi lavede monsterormene af hvidt ler.
Det havde været for ulækkert, hvis vi brugte brunt ler.
For klamt.
NEJ! MOR, LORTEINSEKT
Uhyret angriber gorillaen, og de slås.
Historien var, at gorillaen forsøgte at finde et sted uden monstre.
En gorilla, der bor i en mørk, beskidt kælder,
flygter for at finde sit paradis.
Deraf den barnlige titel, Looking for Paradise.
Der stod et frodigt træ midt på en mark.
Gorillaen drømmer
om at plukke friske bananer fra træet og spise dem.
En gorilla klatrer normalt i træer,
men den her klatrer op ad de grå rør i loftet i kælderen i stedet
om drømmer om flugt.
Da gorillaen begyndte at bevæge sig og prøvede at nå sit mål…
JEG HAR DET, DEN SORTE KASSE!
…tænkte jeg: "Hvor sært. Plottet og historien er simple.
Men når de kombineres med filmisk fantasi,
kan man skabe noget fantastisk."
Måske var det, fordi jeg ikke var en del af produktionen.
Jeg vidste ikke, hvor svært det var at optage sådan en film.
Jeg kunne ikke bare sige: "Så god synes jeg ikke, den er."
Alle de medlemmer, der studerede film, gav ham positiv kritik,
så jeg kunne ikke sige noget andet. Så jeg sagde bare: "Godt lavet."
Det var den eneste kritik, jeg kunne give den film.
Når det er sagt, var jeg meget storsnudet dengang,
og jeg var ikke imponeret af filmen.
Det kaldes stop-motion-animation. Det kaldes også "udløseroptagelse".
Jeg tænkte bare: "Hvis kameraet har den funktion,
kan alle optage det."
Jeg var så flov, da jeg afspillede den til årsafslutningen.
Jeg husker, at jeg var helt rød i hovedet.
Jeg tror, det var første gang, jeg skabte noget med et narrativ.
Og der var omkring 15-20 mennesker til stede.
De var publikum. Det var bare endnu en årsafslutning, så alle tænkte:
"Lad os bare se den. Få det overstået, så vi kan drikke."
Men jeg var meget nervøs.
Jeg husker, at jeg rødmede op til begge ører.
Da besluttede jeg at droppe animationsfilm
og vende mig mod live-action.
Jeg måtte flytte figurerne en lille smule ad gangen,
så jeg begyndte at udviklet et had til hovedpersonen.
Jeg tænkte: "Kan du ikke flytte dig lidt selv?"
Så det blev live-action, hvor skuespillerne selv flytter sig.
Det er derfor.
Når du tænker tilbage på det nu, synes du så ikke, vi var vanvittige?
Det faktum, at vi blev oppe hele natten for at optage den.
-Vi startede omkring kl. 20. -Var vejret koldt eller varmt?
Det husker jeg ikke. Jeg var for fokuseret.
-Det var vist koldt. -Køligt.
Vi havde vist frakker på.
-Din mor… -Ja, min mor kom nedenunder.
Hun kom nedenunder sent om aftenen og så medlidende på os.
-Hun spurgte, om vi var færdige. -Ja.
På det tidspunkt havde jeg aftjent min værnepligt.
Ja.
Hendes voksne søn stod i kælderen med en udstoppet gorilla midt om natten.
-Ja. -Hun må have været så bekymret.
Hun må virkelig have været frustreret.
De vigtigste elementer i Bongs nyere film
blev grundlagt i Gorilla.
INCOHERENCE BONG JOON HO, 1994
De fleste af hans film har scener fra en kælder.
Du kan gå ned i kælderen og træde af på naturens vegne.
Toilettet på viceværtskontoret er for langt væk.
BARKING DOG NEVER BITES BONG JOON HO, 2000
Tilbage i 1988, da lejlighedsbyggeriet boomede…
MEMORIES OF MURDER BONG JOON-HO, 2003
Efter du kom til fabrikken her i byen, har der været en række hændelser.
Jeg tror ikke, det er en forbrydelse.
PARASITE BONG JOON HO, 2019
-Jeg skal på universitetet næste år. -Du har planlagt det hele!
-"Han får succes." -Ja.
Det vidste jeg, men ikke at han ville blive så stor.
Han sagde… Altså, han er…
Han er hurtig med tal. Han spilder aldrig penge på noget.
Han finansierede Bongs første kortfilm,
White Man.
Gav du ham ikke tre millioner won?
-Nej. -Hvor meget så?
-Jeg husker det knap. -Er det sandt?
En del. Sådan husker jeg det, men han noterede det faktiske beløb.
-500.000 won. -Er han sikker?
Du sagde, det var tre millioner won.
-Gjorde jeg? -Du løj.
Hyun var med til årsafslutningen, og han så min animationsfilm.
Takket være det finansierede han delvist White Man.
WHITE MAN BONG JOON HO, 1994
Han gav mig penge, da jeg optog kortfilmen.
PRODUKTIONSSTØTTE: WOO HYUN-HUI
Woo Hyun-hui? Joon Ho kendte åbenbart ikke mit navn.
Han må da kende dit navn nu.
Det lyder måske lidt akavet,
men det er første gang, jeg har hjulpet nogen og fortrudt det.
Ikke dengang.
Men et par år efter, da han skød…
…"Memories of Murder".
Efter jeg havde set filmen,
var jeg tung om hjertet og dybt rystet.
Jeg var opslugt af dybe følelser.
Jeg tænkte:
"Burde have betalt alt."
"Hele produktionen."
"Hvorfor var jeg så nærig og betalte kun en del af den?"
Det tænkte jeg faktisk.
Til sidst i filmen var der et enkeltstående træ.
Filmen hed Looking for Paradise.
Nu hvor jeg tænker over det,
ønskede alle nok at finde et eller andet.
Det tænker jeg.
Til sidst når gorillaen frem til træet. Den står foran det.
Vi ser gorillaen bagfra, men mens kameraet langsomt zoomer ud…
…viser det sig, at banantræet faktisk er inde i et fjernsyn.
Jeg tror, jeg græd til sidst.
Den er så godt stykket sammen, at man kan relatere til gorillaen.
Dengang hang jeg stadig ud på universitetet.
Jeg var arbejdsløs og tjente ingen penge.
Jeg vidste ikke, hvad jeg ville lave,
eller hvad jeg burde lave.
Men jeg var sikker på, hvor jeg ikke ville hen.
Så på en måde
var jeg som gorillaen.
Ja, det var jeg.
Når man tænker på videokulturen,
vil den nye biograf, der åbner i morgen, bringe en storslået revolution med sig.
Jeg var dens første gæst.
Det hele eksploderer omkring 1995, 100-året for filmkunsten.
Koreas første kunstbiograf åbner i morgen.
Tarkovskijs Nostalghia klarede sig nok bedst i Korea næstefter Rusland.
Og omkring 60.000 mennesker så Offeret.
Alle gik i biografen og så den slags film,
og så fik de hovedpine.
Utallige blade som Cine 21 og Kino udgav deres første numre.
Alle blade bragte Jung Sung-ils artikler. De var højeste mode.
Jurassic Park, en amerikansk film, indtjente for et par år tilbage
mere end den årlige eksport af alle koreanske biler…
I midt-90'erne…
KIM HYUNG-OAK, YELLOW DOOR-MEDLEM
…begyndte filmindustrien at tage form.
Nogle af os blev berømte.
Nogle blev chefredaktør på et blad.
Jeg tror, vi blev motiverede, da vi så det hele folde sig ud.
I 70'erne og 80'erne
samledes unge filmelskere i min generation og klagede over branchen.
"Hvorfor har Korea ikke en filmfestival? Hvorfor har Korea ikke en filmskole?"
FILMSKOLEN ÅBNER, MAJ 1995
"Hvorfor støtter Korea ikke kortfilm?"
SEOUL KORTFILMSFESTIVAL, 1994
"Der findes garanteret et paradis for film et sted uden for landets grænser."
"Der vil jeg gerne hen en dag."
Koreas første internationale filmfestival, Pusan,
tog til aften hul på den første af ni dage.
En dag
havde jeg travlt med at skrive mit speciale.
Mit speciale handlede om film.
Og jeg mødte Joon Ho på Gangnam Station.
"Hvad laver du i Gangnam?"
Det var underligt at se ham der, for vi mødtes altid i Hongdae.
Han fortalte mig, at han prøvede at komme ind på en filmskole.
Han skulle tage en engelsktest for at komme ind,
så han var på vej til engelskundervisning.
Så på det tidspunkt læste han engelsk.
Det overraskede mig. Jeg var ung, så jeg tænkte:
"Joon Ho ser virkelig film som en mulighed."
"For mig symboliserede film bare romantik."
"Men for ham var det en karrierevej."
Jeg indså det først retrospektivt.
For mig var det nok bare at se film og tale om dem
på Filminstituttet Yellow Door.
Jeg vidste ikke, hvad de andre drømte om.
Det største, der gik min næse forbi, var, at de ville lave film.
De ville indspille film.
Der var forskellige holdninger, som førte til sammenstød blandt medlemmerne.
Pensum var i modstrid med den retning, medlemmerne ønskede at gå.
På grund af det nåede vi til et punkt, hvor vi var utilpasse omkring hinanden.
Hvad det end skyldtes,
er det hjerteskærende at se noget, der har sin bedste tid bag sig.
Selvom Yellow Door ikke var noget levende,
svækkedes det som alt andet levende.
Og jeg bevidnede den proces.
Alle havde forskellige præferencer og smage.
Nok var vi én samlet gruppe,
men jeg tror også, at vi alle havde forskellige drømme.
Der var uden tvivl noget, vi ikke kunne samles om.
Så vi besluttede os for at lukke instituttet.
Men derefter
var jeg lidt ensom.
Vi drømte så lidenskabeligt sammen og opnåede også mange andre ting.
Sådan var vi,
men vi faldt fra hinanden på et øjeblik.
Og da det faldt fra hinanden,
forsvandt det straks som tidevandet.
Og så var der turen.
Vi besluttede os for at tage på en tur. Så vi tog til Gangwon-do ved Østhavet.
De, der ville med, mødtes på Cheongnyangni Station.
Det var en fantastisk tur.
Jeg husker det stadig, som var det i går.
Lige da vi passerede Jeongdongjin, og solen var ved at stå op,
begyndte de at spille "Måneskinssonaten" på toget.
Det var skønt. Over højtaleren hørte vi, at vi snart var ved endestationen.
"Måneskinssonaten" spillede videre, mens toget langsomt gled langs stranden.
Jeg føler, at vores tid på Yellow Door
var som en akt i et stykke.
Uanset hvad måtte akten slutte,
så stykket kunne fortsætte til anden, tredje og fjerde akt.
Mens vi bevægede os videre i livet i de næste 30 år,
fortsatte vi til de næste akter
ved at lære, hvad vi havde manglet i første akt,
og udnytte det, vi lærte, på nye måder.
Det var sådan, vi kunne komme videre.
Det samme gjaldt mit liv.
Kender du den følelse?
Du mødte én, der gjorde dig glad. Alt var fantastisk.
I gik og holdt i hånd, men det kunne ikke vare evigt.
Man må give slip på et tidspunkt, men det bliver meget akavet.
Det var nok sådan, jeg havde det.
Personligt synes jeg,
det var endnu bedre, at så uskyldige mennesker
mødtes og derefter skiltes igen.
Hvis vi var blevet sammen med et økonomisk mål eller et klart mål,
havde vi skabt nye formater for at forfølge noget nyt.
Jeg stoppede med at se film kort derefter.
De film, jeg så på Yellow Door,
føltes helt anderledes end dem, jeg så udenfor.
Jeg overvejede, om jeg overhovedet kunne lide de film.
De film, jeg så på Yellow Door,
føltes mere betydningsfulde, end de umiddelbart var.
Da jeg vendte tilbage til virkeligheden og gik i biografen,
følte jeg ikke længere det samme.
Dengang var jeg virkelig trist over bruddet.
Og i lang tid efter savnede jeg de gamle dage,
men nu er det blevet et gammelt, men godt minde.
Da jeg fyldte 40 og 50,
blev jeg meget modløs.
Ja.
Fordi den tid bare var forsvundet uden videre.
Jeg har længe drømt om at lave film.
I lang tid efter det, selv den dag i dag.
Det er meningsfuldt at søge efter sin vej.
Selv hvis vejen fører til en banan inde i et tv.
At kigge indad kan være en erkendelsesproces.
Men de, der ikke har begyndt deres rejse, sidder i kælderen
og tror, at der er bananer deroppe.
På en måde er der øjeblikke,
hvor jeg tror, jeg kan se det træ, der var på skærmen.
ROAD FEVER KIM MIN HYANG, 2014
Jeg ved ikke, hvor lang tid jeg har igen,
men jeg har en fornemmelse af, at jeg kan gå hen og røre ved træet.
Det tror jeg på, at jeg kan.
Det er pinligt at sige det, men da jeg begyndte at male,
malede jeg noget, der lignede
den sidste scene i Looking for Paradise, uden at opdage det.
Det var et billede af en ung pige, der ledte efter noget.
Jeg tænkte ikke på Yellow Door, da jeg malede det.
Men når jeg tænker over det i dag, har jeg nok malet mit ønske
om at begynde at lede efter noget nyt.
Det faktum, at vi for 30 år siden havde en der-var-engang-oplevelse,
og at vi et kort øjeblik
hyggede os med at hænge ud uden bekymringer om fremtiden.
Det føles som en brik i et puslespil.
Alt det, jeg har fortalt om indtil nu,
er historier fra for 30 år siden.
Men at tænke sig, at der er gået 30 år…
Jeg kan ikke tro det.
Vi lyste op som en flamme i 1992 og 1993.
Men alle har sikkert forskellige minder fra den tid.
Nogle var der kun kort. Nogle blev i lang tid.
Og så er der Jong-tae, der befandt sig i orkanens øje.
Jeg er sikker på, vi husker det forskelligt.
Når jeg ser tilbage på det,
tror jeg aldrig,
jeg har været så vild med film, som jeg var dengang.
Den tid skabte min begyndelse,
og den tid vil jeg gerne huske.
Og selvom jeg allerede var rejst,
viste det sted mig den vej, jeg skulle følge bagefter.
Det var min begyndelse.
Yellow Door.
Tror du, vi havde klaret det godt i dag?
"Om Filminstituttet Yellow Door."
"Yellow Door er en gruppe, der mødtes for at studere film."
"At studere film er ikke noget, man kan gøre alene."
"Mens vi delte information og materialer, begyndte vi at vokse."
"Nu er vi mere end 30."
"Selvom vi stadig har langt igen, har vi kaldt os et filminstitut."
"I henhold til vores filmiske vej
er vi opdelt i en kritiker-, instruktør- og manuskriptgruppe."
"Disse grupper udfører hver deres aktiviteter."
"Medlemmerne af filminstituttet er en bred skare.
Nogle er helt nye på filmstudiet, nogle er kandidatstuderende,
andre er kandidat- og ph.d.-studerende på humaniora."
"Men vi har alle én ting til fælles.
Vi ønsker at udfolde vores rejse i livet gennem filmmediet."
"Instituttet tilbyder programmer, der imødekommer behovene
for medlemmer på forskellige niveauer."
"Det er et godt sted for dem, der ønsker at påbegynde deres studier
med en teoretisk tilgang."
"Selvfølgelig tilbyder hver gruppe også
et uddannelsesprogram for kreative projekter."
"Filminstituttet Yellow Door
imødeser unge, entusiastiske og talentfulde filmstuderende."
"Bank på instituttets gule dør, og skub den tunge dør op,
som fører til et liv med film og den koreanske filmbranche."
Wow.
Det var storladent.
Det kan man kalde storladent!
Det er velskrevet.
Det er så sejt.
KIM DAE-YUP DRIVER ET INDRETNINGSFIRMA.
KIM MIN HYANG SKRIVER, TEGNER OG FOTOGRAFIER I HEMMELIGHED.
KIM SEOK-WOO ELSKER BJERGE OG KANOSEJLADS OG DRIVER EN MILJØVIRKSOMHED.
KIM YOON-A UNDERVISER I FILM OG HISTORIE PÅ UNIVERSITETET.
KIM HYUNG-OAK ARBEJDER SOM FILMINSTRUKTØR.
BAN SE-BUM UNDERVISER I PSYKOLOGI PÅ UNIVERSITETET
OG TAGER BILLEDER I SIN FRITID.
BONG JOON HO HAR NETOP FÆRDIGGJORT OPTAGELSERNE TIL SIN OTTENDE SPILLEFILM.
LEE DONG- HOON HAR EN VIRKSOMHED, DER TILBYDER SKAKUNDERVISNING.
LEE BYUNG-HOON DRIVER ET FIRMA MED MEDICINSK UDSTYR I USA.
LIM HOON-A ARBEJDER SOM TALEPÆDAGOG FOR BØRN OG UNGE.
CHANG EUN-SIM UNDERVISER I MATEMATIK.
CHOI JONG-TAE HAR UDGIVET FEM SPILLEFILM OG ARBEJDER PÅ SIN FJERDE ROMAN.
KIM HYE-JA, KIM HONG-JOON AHN NAE-SANG, WOO HYUN, JU SUNG-CHUL
Tekster af: Hani Abildskov Abu-Khalil