Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫הסרט…‬
‫"חיפוש אחר גן עדן"‬
‫הוא סרט קצר באורך חמש דקות‬ ‫שנעשה על ידי סטודנט.‬
‫בזמנו, הבמאי בונג‬ ‫לא היה הבמאי בונג שהוא כיום.‬
‫מתי צפית בסרט הזה?‬
‫במונחים של תוחלת החיים של "דלת צהובה",‬
‫הייתי אומרת שזה היה בהתחלה או באמצע,‬ ‫לא בשנים האחרונות.‬
‫יום אחד,‬
‫הבמאי בונג… בזמנו קראנו לו פשוט ג'ון הו,‬
‫אמר שהוא הרוויח כסף מעבודה בהוראה.‬
‫אני חושבת שהוא עבד כחודש או חודשיים.‬
‫בכל אופן, הוא קנה מצלמה בכסף הזה,‬
‫וצילם סרט על רקע הסלון שלו.‬
‫הסרט היה על זחל שמחפש את גן העדן שלו.‬
‫הוא יצר זחל קטנטן.‬
‫ומאחר שהסרט נעשה באנימציית סטופ-מושן,‬ ‫הוא נאלץ להזיז אותו פריים אחר פריים.‬
‫בסוף הסרט, הזחל נלחם בבובת קוף בסלון.‬
‫ולאחר מכן, הוא ממשיך במסעו אל גן העדן.‬
‫הסרט היה נהדר. הייתי המומה.‬ ‫הוא ממש הדהים אותי בזמנו.‬
‫הסרט לא נראה כמו סרט‬ ‫שג'ון הו שהכרתי היה עושה.‬
‫הסרט היה באורך חמש דקות בערך.‬
‫הוא היה באורך 23 דקות.‬
‫והחלפת בין הגיבור לבין הנבל…‬
‫- גיבור - נבל -‬
‫מה, החלפתי ביניהם?‬
‫הזחל לא היה הגיבור?‬ ‫-הגיבור היה הגורילה.‬
‫- גיבור -‬
‫חשבתי שזה היה הזחל.‬
‫זו הייתה הגורילה?‬
‫הבנתי.‬
‫מצאתי את קופסת העץ הזאת אחרי הרבה זמן,‬
‫בערך 20 שנה.‬
‫פעם אחסנתי בה הרבה דברים.‬
‫והנה משהו שמצאתי.‬
‫סרטי שמונה מ"מ?‬
‫אלה סרטי שמונה המ"מ‬ ‫מסדנת הדלת הצהובה שלנו.‬
‫אלה…‬
‫וואו.‬ ‫-כולם כאן.‬
‫כל כך הרבה.‬ ‫-וואו!‬
‫יש לי כאן כל מיני דברים.‬ ‫אני לא ממש זוכר מה עשינו.‬
‫צילמנו כל מיני שטויות.‬
‫אני מקווה שהם יעזרו לנו במצב הרשומון הזה.‬
‫כולם כאן.‬
‫יש לך עדיין את הגורילה, נכון?‬
‫כן, הגורילה הזאת.‬
‫יש לי אותה, אבל…‬
‫בואו פשוט נגיד שהיא איננה.‬
‫זה מביך. טוב…‬
‫- דלת צהובה:‬ ‫מועדון הקולנוע הקוריאני משנות ה-90 -‬
‫"אני נזכר בסרט הביכורים הסודי שלי,‬ ‫שמעולם לא הזכרתי אותו בשום מקום.‬
‫"לפני שעשיתי את הסרט שטענתי‬ ‫שהוא סרטי הקצר הראשון, 'גבר לבן',‬
‫"עשיתי סרט הנפשה קצר‬ ‫שנקרא 'חיפוש אחר גן עדן.'"‬
‫- ג'ו סונג-צ'ול‬ ‫מחבר "הבכורה" ראיונות עם במאים קוריאנים -‬
‫ראיינתי את בונג ג'ון הו‬ ‫כשכתבתי את "הבכורה".‬
‫הוא דיבר כאילו שהוא מרגל שחולק סוד.‬
‫הוא הביט ימינה ושמאלה ואמר,‬ ‫"האמת היא שפעם עשיתי סרט אחר".‬
‫אז חשבתי, "כדאי שלא אציין את זה.‬ ‫אני מניח שלא אוכל להשתמש בזה".‬
‫אבל הסיפור היה ממש מעניין.‬
‫"הזמנתי כ-20 אנשים‬ ‫למסיבת חג המולד של דלת צהובה‬
‫"וערכתי את הפרמיירה הראשונה שלי‬ ‫בפנים סמוקים לגמרי.‬
‫"האנשים היחידים בעולם שראו את הסרט הזה‬
‫"הם אלה שהיו שם באותו יום."‬
‫ג'ונג-טאה, אתה שומע אותי?‬
‫היי. שלום.‬
‫אתה רואה אותי?‬
‫כן, אני רואה אותך.‬
‫אתה בטח עסוק.‬ ‫-כן, נראה לי.‬
‫הסרט שלך יצא לבתי הקולנוע בעוד כמה ימים.‬
‫כן, הייתי עסוק יותר כי ההפקה הייתה קטנה.‬
‫הייתי חייב לגרום לכמה דברים לקרות.‬
‫נראה שסה-בום צבע את השיער.‬
‫עבר זמן רב, סה-בום.‬ ‫-היי, באן.‬
‫צבעת את השיער? השיער שלך…‬
‫אין לי ברירה.‬
‫אחרת הוא אפור לגמרי.‬
‫הוא נראה כמו שר בממשלה היום.‬
‫כמו שר הקרקעות, התשתיות והתחבורה.‬
‫ביונג-הון.‬ ‫-זה עובד.‬
‫היי!‬
‫זה ביונג-הון? בחיי.‬
‫וואו, ביונג-הון.‬
‫-אתה רואה אותנו?‬ ‫-הוא לא רואה?‬
‫אני לא חושב.‬ ‫-הוא רואה.‬
‫אתה שומע אותנו?‬
‫אני רואה אתכם.‬ ‫-אוקיי.‬
‫מה השעה שם? כבר אחרי חצות?‬
‫כמעט 11.‬
‫11 בלילה?‬
‫כן.‬ ‫-בחיי.‬
‫היי, הקוריאנית שלך נהייתה קצת מביכה.‬
‫בחייך.‬
‫שנעשה את זה באנגלית? מה דעתך, ביונג-הון?‬
‫אתה מדבר אנגלית?‬
‫היי. אלוהים!‬ ‫-מין-היאנג!‬
‫היי!‬ ‫-היי!‬
‫היי.‬
‫היי!‬
‫וואו. מי הם?‬ ‫-מתי זה היה?‬
‫בחיי! תראו אותם.‬
‫למה הצילום כל כך…‬ ‫-מטושטש.‬
‫לא יכולתי לסבול דברים כאלה בזמנו.‬
‫זה הרי היה מועדון קולנוע.‬
‫אבל כל הצילומים מטושטשים.‬
‫זה קורע מצחוק. ברצינות, מי צילם אותם?‬
‫בואו נמצא את האשם.‬
‫זה לא הייתי אני. אני בתמונה.‬
‫גם אני בתמונה.‬
‫רגע, אני לא בתמונה!‬
‫זה אני?‬
‫למה כל הזמן צילמנו מסטיקים?‬
‫זה בטח היה מבחן מיקוד.‬ ‫-זה היה מבחן מיקוד.‬
‫לא הכרנו את המנגנון הבסיסי של מצלמות.‬
‫ולכן, דברים בסיסיים כמו חשיפה, צמצם…‬
‫נכון.‬
‫מהירות תריס, מיקוד ודברים נוספים.‬
‫זו הייתה סדנה ללימוד הדברים האלה.‬
‫אז התמונות האלה רחוקות מלהיות אמנות.‬
‫זה רק אוסף של תמונות משעממות.‬
‫זה לא הבית של השחקנית קים הי-ג'ה?‬ ‫-כן, זה היה הבית של גברת קים.‬
‫כשהסתכלנו דרך חלון המשרד שלנו,‬
‫ראינו את הגינה של גברת קים.‬
‫כן, וגם את השער הקדמי שלה.‬
‫נהגנו לצלם הרבה תמונות‬ ‫על רקע קיר האבנים‬
‫כי הוא היה כל כך יפה.‬
‫וואו, תראו את הפוזה הסקסית של דאה-יופ.‬
‫אם הייתי יודעת שיש שם מועדון,‬ ‫הייתי מסתכלת החוצה קצת יותר.‬
‫חשבתי רק,‬ ‫"הם יכולים לראות את הבית שלי מלמעלה".‬
‫- קים הי-ג'ה,‬ ‫שחקנית ראשית, "אמא" -‬
‫אי אפשר לדעת לאן החיים יתגלגלו, נכון?‬
‫זה הזיכרון הכי מרגש שיש לי מג'ון הו.‬
‫אחרי ש"זיכרונות מרצח" עלה למסכים,‬
‫התקשרת אליי,‬ ‫השעה בטח הייתה כבר עשר בערב.‬
‫כן.‬ ‫-ואמרת…‬
‫"ג'ונג-טאה, אתה יודע איפה אני?‬ ‫אני מול בניין גיונגסאו."‬
‫זה מה שאמרת בטלפון.‬ ‫-נכון.‬
‫אני מניח ששמחת על ההצלחה של הסרט שלך,‬
‫אז העלית זיכרונות מהימים הקשים.‬
‫בניין גיונגסאו. כן.‬
‫זה בטח היה בית פרטי, אבל עכשיו הוא השתנה.‬
‫נכון.‬
‫חלפו 30 שנה.‬
‫זו הייתה הדרך שלנו למשרד דלת צהובה.‬
‫נכון.‬
‫לא הרגשנו שאנחנו עובדים בדלת צהובה.‬
‫הרגשנו שאנחנו בפיקניק‬ ‫שבו אנחנו יכולים להשתעשע.‬
‫אבל למה היינו בבניין גיונגסאו?‬
‫לג'ונג-טאה כבר היה משרד שם?‬
‫ג'ונג-טאה היה באותה תקופה‬ ‫סטודנט לתואר שני באוניברסיטת דונגוק.‬
‫הוא עשה הפסקה מהלימודים ושכר את המשרד‬
‫כדי לפתוח סוכנות דוגמנות עם חבריו.‬
‫אחרי היום הראשון שלי באוניברסיטה,‬ ‫הייתי ממש מאוכזב.‬
‫הייתי אמור ללמוד לתואר שני…‬
‫- צ'וי ג'ונג-טאה‬ ‫מייסד דלת צהובה -‬
‫אבל לא לימדו אותנו שם הרבה.‬
‫אני עדיין זוכר את זה.‬ ‫הייתה מצלמת 16 מ"מ בבית הספר.‬
‫זה היה יכול להיות נהדר‬ ‫אם היו מלמדים אותנו להשתמש בו.‬
‫אבל הם רק הראו לנו אותה‬ ‫ואמרו, "זו מצלמת 16 מ"מ".‬
‫וזה הכול?‬ ‫-זה הכול.‬
‫בערך באותו זמן…‬
‫אה… דונג-הון.‬
‫אז הכרתי את לי דונג-הון.‬
‫- לי דונג-הון -‬
‫עבדתי במשרה חלקית בחנות ספרים ששמה‬ ‫"הספרים של היום" מול אוניברסיטת יונסיי.‬
‫לא היו אז טלפונים ניידים ואיתוריות.‬
‫על לוח המודעות בחנות הספרים‬
‫אנשים כתבו איפה ניתן למצוא אותם.‬
‫ביקשתי להכיר סטודנט לקולנוע,‬
‫והכירו לי את צ'וי ג'ונג-טאה,‬
‫סטודנט לתואר שני‬ ‫שהיה בהפסקה מלימודי הקולנוע שלו.‬
‫נשאלתי אם אסכים ללמד אותו קולנוע.‬
‫והצעתי שהוא יבוא אליי.‬
‫מעניין שככה זה קרה.‬
‫כלומר, אם זה היה כיום, הייתי שואל,‬
‫"למה שאלמד מישהו זר על קולנוע?"‬
‫אבל אז, הייתה סוג של תמימות‬ ‫באוניברסיטאות ובמועדונים.‬
‫בזמנו זה היה טבעי מאוד.‬
‫אם אף אחד לא היה מבקש ממני‬ ‫ללמד אותו על קולנוע,‬
‫החיים שלי היו שונים מאוד.‬
‫אולי הם היו שונים לטובה, או…‬
‫בעצם, ייתכן שהם היו הרבה יותר טובים.‬
‫לא הייתה לי שאיפה מסוימת.‬
‫אבל בכל זאת הלכתי כדי לברר‬ ‫מה אני יכול ללמוד.‬
‫דונג-הון אמר שהוא מכיר סטודנט‬ ‫בשנה מתקדמת יותר,‬
‫ושאל אם הוא יכול להביא אותו, והסכמתי.‬
‫חשבתי שלא אצליח להתמודד עם זה לבד,‬ ‫אז גררתי איתי את הבמאי בונג.‬
‫אהבתי סרטים מאז‬ ‫שלמדתי בבית ספר היסודי ובחטיבת הביניים,‬
‫ורציתי להיות במאי.‬
‫אני לא בטוח למה.‬
‫- בונג ג'ון הו -‬
‫אולי כי רק צפיתי בטלוויזיה.‬ ‫המשפחה שלי לא עשתה כלום.‬
‫לא נסענו. לא עשינו ספורט.‬
‫כל המשפחה רק צפתה כל הזמן בטלוויזיה.‬
‫יש דברים שגורמים הלם‬ ‫כשצופים בהם בלי שום הקשר.‬
‫כשהייתי ילד, צפיתי ב"שכר הפחד".‬
‫- שכר הפחד‬ ‫אנרי-ז'ורז' קלוזו -‬
‫וב"גנבי האופניים".‬
‫איבדתי פעם את האופניים שלי כשהייתי ילד,‬
‫והייתי שקוע בסרט מעל לראש כשצפיתי בו.‬
‫צפיתי בו מבלי לדעת כלום על הבמאי‬ ‫ויטוריו דה סיקה או על ניאו-ריאליזם.‬
‫לכן הייתי ממש המום.‬
‫בפעם הראשונה בחיי הייתה לי הזדמנות‬
‫לנהל דיון ראוי, ללמוד על קולנוע ככל שרציתי‬
‫ולצפות בסרטים שוב ושוב.‬
‫לא הייתי סטודנט לקולנוע.‬ ‫מעולם לא עבדתי בסט צילום.‬
‫אבל לראשונה בחיי,‬ ‫יכולתי לעשות משהו עם סרטים.‬
‫הושבתי את בונג ג'ון הו ואת לי דונג-הון‬
‫והתחלתי עם "להבין סרטים".‬
‫זה היה בתקופה שבה‬ ‫החלו להתפרסם ספרים על קולנוע.‬
‫נכון.‬
‫כיום, יש מדור שלם‬ ‫של ספרים כאלה בחנויות הספרים.‬
‫אבל אז, הרעיון של ספרים על קולנוע‬ ‫היה ממש לא מוכר.‬
‫היה הספר "להבין סרטים" מאת לואיס ג'אנטי…‬
‫והספר "היסטוריה של קולנוע"‬ ‫מאת ג'ק סי אליס.‬
‫זה הכול, רק שניהם.‬ ‫-ואחרים היו…‬
‫זה היה בתקופה שהחלו להיפתח חנויות נוחות.‬
‫אז באותה תקופה, אני…‬
‫תוכל לחתוך את מה שהוא אמר על חנויות נוחות?‬
‫זה כל כך… זה נשמע כאילו…‬
‫באמת לא היו אז חנויות נוחות?‬
‫לא היו.‬
‫נכון. היינו שותים קפה במקומות כמו "דוטור".‬
‫נכון. דוטור. הרשת הזאת כבר נסגרה.‬
‫הייתי צריך ללמד אותם משהו,‬ ‫אבל לא יכולתי לעשות דבר.‬
‫בזמנו, ג'ון הו עבד כמנהל במשרה חלקית‬ ‫ב"חדר לימוד", מקום שאפשר היה ללמוד בו.‬
‫היה לו הרבה זמן פנוי. אז אמרתי לו,‬
‫"במקום לשבת באפס מעשה,‬ ‫תתחיל לתמלל את "היסטוריה של קולנוע".‬
‫אבל לא תמללתי את "היסטוריה של קולנוע".‬
‫הבמאי בונג היה עושה את זה.‬
‫אני בטוח שהוא תמלל‬ ‫את "היסטוריה של קולנוע".‬
‫אני לא עשיתי זאת,‬ ‫אבל אני חושב שבהחלט ייתכן שהוא עשה זאת.‬
‫זה אפקט הרשומון.‬
‫איך יכולתי לתמלל את הספר הענק הזה?‬
‫לא יודע. אין לי מושג.‬
‫- רשומון‬ ‫אקירה קורוסווה, 1950 -‬
‫איבדתי את האמון שלי במין האנושי.‬
‫בונג, אתה לא זוכר?‬
‫קראתי אותו ביסודיות כי אמרת לי,‬ ‫אבל מעולם לא תמללתי אותו.‬
‫אני זוכר שהראית לי את המחברת שלך.‬
‫באמת?‬ ‫-כן, לכן אני יודע שתמללת אותו.‬
‫רק רגע.‬ ‫-אחרת איך אני יודע?‬
‫זה הספר.‬
‫נכון.‬ ‫-"היסטוריה של קולנוע" מאת ג'ק סי אליס.‬
‫אז אתה כן תמללת אותו.‬ ‫אני זוכר את המחברת שלך.‬
‫אני מבין.‬ ‫-בטח הפסקת אחרי כמה עמודים.‬
‫כמו שהפסקנו אחרי הפרק הראשון‬ ‫בספר הלימוד לאנגלית.‬
‫כן, הפרק של שם הפועל.‬
‫אבל אני חושב שעשית יותר מזה.‬
‫כל הקוריאנים יודעים על שם הפועל.‬
‫זאת הייתה ההתחלה.‬
‫בונג ג'ון הו, צ'וי ג'ונג-טאה ואני‬ ‫היינו אז בהתחלה ואז…‬
‫יום אחד, הייתי בבית ולא עשיתי כלום.‬
‫ופתאום, נתקפתי תשוקה ללמוד קולנוע.‬
‫- לים הון-אה -‬
‫זה בא משום מקום.‬ ‫מאותו יום לא הצלחתי להירדם.‬
‫הון-אה הייתה אחת החברים הראשונים.‬ ‫-נכון.‬
‫הייתה לי חברה,‬ ‫סטודנטית לפסיכולוגיה שאהבה מוזיקה כמוני.‬
‫היא אמרה שיש בחור בחוג לסוציולוגיה‬ ‫ששמו בונג ג'ון הו שאוהב סרטים,‬
‫ושכדאי לי להתקשר אליו.‬
‫"בונג ג'ון הו? איזה שם מיוחד.‬
‫"קל לזכור אותו כי הוא נשמע כמו 'בונז'ור'",‬ ‫וככה זכרתי אותו!‬
‫כשהתקשרתי אליו,‬ ‫הוא אמר לי לבוא למקום בהונגדה.‬
‫ג'ונג-טאה, אתה, אני והון-אה.‬
‫אתה זוכר את הסמינר הראשון של ארבעתנו?‬
‫החלטנו שכל אחד יביא סרט לפי בחירתו.‬
‫ג'ונג-טאה הביא את "נוף בערפל"‬ ‫של תיאו אנגלופולוס.‬
‫אני הבאתי סרט של טריפו…‬
‫של פרנסואה טריפו.‬ ‫-טריפו שיחק תפקיד של במאי.‬
‫"לילה אמריקאי".‬ ‫-כן!‬
‫איזה סרט אתה הבאת?‬ ‫-לא ממש למדתי אז.‬
‫אני לא זוכר!‬ ‫-צפינו בארבעה סרטים שונים.‬
‫נכון.‬
‫צפינו בסרטים שכל אחד מאיתנו הביא,‬ ‫ואז שוחחנו עליהם.‬
‫כן, נכון.‬
‫יום אחד הלכתי בבאקיאנג-רו.‬
‫נתקלתי בחברה שלי‬ ‫שפעמים רבות נתקלתי בה במקרה.‬
‫היא הלכה בצד השני של הרחוב.‬
‫התחלנו לדבר על סרטים.‬ ‫בזמנו, התעניינתי בסרטים.‬
‫- קים מין-היאנג -‬
‫סיפרתי לה שאני מתעניינת בקולנוע,‬
‫והיא אמרה, "באמת? אני בקבוצת קולנוע,‬ ‫ונצפה בסרט טורקי שנקרא 'יול', רוצה לבוא?"‬
‫אז אמרתי, "בסדר, בטח".‬ ‫ככה הגעתי לדלת צהובה.‬
‫החברה הזאת הייתה לים הון-אה.‬
‫נכון.‬
‫עכשיו כשאתה אומר זאת, אני מתחילה להיזכר.‬
‫אבל האמת היא שהכרתי את מין-היאנג לפני כן.‬
‫ב"מכללה לאמנויות ליברליות" העלו הצגה,‬
‫ותלמיד מוכשר מאוד שיחק את התפקיד של ישו‬
‫בהצגה שנקראה "ישו של כתר זהב".‬
‫ההצגה הרשימה אותי מאוד,‬
‫והסטודנטית שגילמה את ישו הייתה מין-היאנג.‬
‫בזמנו, לקבוצה שלנו לא היה אפילו מבנה.‬
‫- צ'אנג און-סים -‬
‫אבל אני זוכרת שכולנו הצטרפנו‬
‫רק מפני שאהבנו סרטים ורצינו ללמוד עליהם.‬
‫אני חושבת על און-סים, ונזכרת ביום ההוא.‬
‫היא הגיעה עם פסל של ראש גבר‬ ‫שסטודנטים לאמנות משתמשים בו ללימודי רישום.‬
‫היא אמרה, "בואו נתחיל לצייר".‬ ‫פתאום היא רצתה שנצייר!‬
‫זה היה כל כך לא צפוי.‬
‫חשבתי, "למה היא הביאה את פסל הגבס הזה?"‬
‫אבל אז, כמה מאיתנו התחילו לצייר.‬
‫היו הרבה אנשים מוזרים במועדון.‬
‫זה היה חלל קטנטן,‬
‫והיה לנו שם שולחן עגול‬ ‫שסביבו יכלו לשבת שבעה אנשים.‬
‫ופשוט היינו מפטפטים.‬
‫צפינו בסרט ודיברנו על כל מה שידענו,‬
‫חלקנו מידע ששמענו איפשהו,‬ ‫וגם את המחשבות שלנו.‬
‫זו הייתה הרמה שלנו אז.‬
‫ג'ונג-טאה היה המנהיג שלנו,‬ ‫ולא היו לו שום תוכניות.‬
‫ואהבנו שאין לנו תוכניות או מבנה.‬ ‫היינו חבורה של חריגים חברתית, במובן מסוים.‬
‫אני מציג בפניכם‬ ‫את צ'וי ג'ונג-טאה ואת להקת "פייב קידס".‬
‫קבוצה של אנשים נזילים‬ ‫שנפגשו כדי לחלוק חלומות שריחפו כמו גז.‬
‫אני לא בטוח למה, אבל אנשים‬ ‫למדו קולנוע כמו מטורפים בתחילת שנות ה-90.‬
‫ככה הרגשתי.‬
‫הייתה אז פעילות רבה של קבוצות חברתיות,‬ ‫אבל הרגשנו שאנחנו נתקלים בקיר.‬
‫עם הפרסטרויקה והגלאסנוסט,‬ ‫ונפילת ברית המועצות וכל זה.‬
‫זה ממש…‬ ‫-מוגזם?‬
‫זה ממש ניתוח מקרוסקופי.‬ ‫-אבל אז…‬
‫היו הרבה מועדונים‬ ‫שנפגשו כדי ללמוד על קולנוע.‬
‫אני לא ממש בטוח למה.‬
‫במקרה שלי,‬
‫הצטרפתי ולמדתי על קולנוע‬ ‫כחלק מהחיפוש שלי אחר עצמי.‬
‫חיפוש אחר עצמך?‬ ‫-כן.‬
‫רציתי למצוא משהו שאני אוהב.‬
‫בזמנו, כל מה שהיה חשוב לנו‬ ‫היה להפיל את הדיקטטורה ולבטל את החוקה.‬
‫אני חושבת שכולם היו מדוכדכים‬ ‫אחרי שהמסיבה נגמרה.‬
‫כמובן, זה לא שעשיתי משהו ראוי לציון.‬
‫לא ידענו לאיפה להמשיך עכשיו.‬
‫לא ידענו מה לעשות עם כל האנרגיה שלנו.‬
‫תנועות הסטודנטים כבר הגיעו לקיצן.‬
‫אז התקבצנו כמו צביר אבק.‬
‫אם לנסח זאת יפה, נצמדנו כמו ענב בשל.‬
‫אני חושבת שזה מה שקרה.‬
‫נהגו לשאול אותי בפסטיבלי סרטים בחו"ל,‬
‫בתחילת שנות ה-2000‬
‫איך זה שסרטים קוריאניים פתאום…‬
‫זכו לפרסום?‬
‫היו לנו סרטים שפרצו לתודעה בשנות ה-2000,‬ ‫ומשכו תשומת לב בפסטיבלי סרטים.‬
‫"איפה הבמאים האלה היו עד אז?"‬
‫"מה קרה, לכל הרוחות?"‬
‫ואז הייתי מדבר על דלת צהובה.‬
‫למשל, הייתי אומר,‬
‫"הדור שלי היו חובבי הקולנוע הראשונים.‬
‫"הדור שלי היה כנראה הראשון‬ ‫שלמד קולנוע בצורה מודעת."‬
‫היינו הראשונים.‬
‫"אני חושב שהיינו הדור הראשון‬ ‫של חובבי קולנוע שהפכו לקולנוענים.‬
‫אני מניח שככה קל יותר לכתוב מאמרים.‬
‫לכן זה מה שאמרתי,‬ ‫שאנחנו הדור הזה וכן הלאה.‬
‫"הלילה לפני השביתה",‬ ‫סרט 16 מ"מ שנעשה בתקציב קטן,‬
‫ושהממשלה אסרה על הקרנתו…‬
‫קבוצת "ג'אנגסנגוט הוקס" היו כוכבי על.‬
‫- סרטים ומקרנים הוחרמו מבתי קולנוע -‬
‫היו מעריצים רבים‬ ‫שציפו לסרטים שלהם מדי שנה.‬
‫"אולפן הקולנוע הצעיר", עוד קבוצה טובה.‬
‫- סינמטק 1895 -‬
‫לאחר ש"סינמטק 1895"‬ ‫שינה את שמו ל"סא/סה", הוא צבר מוניטין…‬
‫- מועדוני הסרטים בעלייה -‬
‫כסינמטק פרטי עם ההיסטוריה הארוכה ביותר.‬
‫הייתה הרגשה כאילו‬ ‫שחובבי הקולנוע שהסתתרו עד כה‬
‫התחילו פתאום לנהור לרחובות.‬
‫- הלילה לפני השביתה‬ ‫ג'אנגסנגוט הוקס, 1990 -‬
‫- הומו וידאוקוס‬ ‫ביון היוק, אי ג'יי-יונג, 1990 -‬
‫אני חושב שזה היה המצב המטורף בשנות ה-90.‬
‫ככה אני חושב.‬
‫הממשלה בטח הזרימה סמים לאספקת המים.‬
‫זה בוודאי היה פרויקט ארצי‬ ‫שמטרתו להפוך את האזרחים לחובבי קולנוע.‬
‫- ג'אנגסנגוט הוקס -‬
‫- סינמטק 1895, אגודת הקולנוע העצמאית‬ ‫דלת צהובה, באריטו -‬
‫בהשוואה לקבוצות האלה,‬ ‫דלת צהובה הייתה מסתורית, מוזרה…‬
‫ג'אנגסנגוט הוקס היו הליגה העליונה.‬ ‫-נכון.‬
‫המועדון של ג'י-וו היה הבונדסליגה.‬ ‫ואנחנו היינו…‬
‫מועדון חובבים.‬ ‫-מועדון חובבים בהשוואה אליהם.‬
‫בסמסטר הרביעי,‬ ‫נאלצתי לשלם את שכר הלימוד שלי בעצמי‬
‫וזה הרגיש ממש כמו בזבוז!‬
‫הבנתי שאני יכול לקנות כמות גדולה של חומרים‬
‫בכסף הזה.‬
‫החלטתי להכניס את עצמי לצרות צרורות, ולכן…‬
‫- הונגדה -‬
‫ייסדתי מכון לקולנוע.‬
‫- תחנת אוניברסיטת הונגיק -‬
‫למשפחה שלי לא היה כמובן מושג על כך.‬
‫- "דלת צהובה" מכון לקולנוע,‬ ‫בניין גיונגסאו -‬
‫בזמנו, מכון דלת צהובה היה‬ ‫בקומה השנייה של בניין בסאוגיו-דונג.‬
‫- קים דאה-יופ -‬
‫והוא היה…‬
‫בניין מלבני, כמו זה.‬
‫במרכז היה מסדרון.‬
‫והדלת למכון דלת צהובה הייתה ממש כאן.‬
‫כשפתחו את הדלת,‬
‫היה שולחן עגול משמאל.‬
‫בדרך כלל, ג'ון הו נהג ללמוד שם.‬
‫בחזית הייתה טלוויזיה זעירה.‬
‫אני חושבת שצפינו הרבה בקליפים וכאלה.‬
‫צבענו את כל הרהיטים בצהוב.‬
‫דאה-יופ לא צבע איתנו?‬
‫למיטב זכרוני,‬ ‫אתה וג'ונג-טאה קניתם את הצבע.‬
‫הרהיטים לא היו צהובים בהתחלה,‬
‫אבל אמרת, "נצבע הכול בצהוב".‬ ‫ואז צבעת הכול, נכון?‬
‫בזמנו, אהבתי צהוב משום מה.‬
‫צהוב בוהק, ליתר דיוק.‬
‫צבע צהוב ממש מצא חן בעיניי.‬
‫לפי מה שאני זוכר, פשוט היה לנו צבע צהוב.‬
‫נשאר לי קצת צבע‬ ‫מעבודות בנייה שעשיתי במקום אחר,‬
‫ובמקרה זה היה צהוב.‬
‫לא ראיתי סיבה לקנות צבע אחר,‬
‫אז השתמשנו בצבע הזה.‬ ‫האמת שלא הייתה לזה שום משמעות.‬
‫בהתחלה, המכון לא נקרא "דלת צהובה".‬
‫לא.‬
‫השם היה "מכון לקולנוע…" משהו, ו…‬ ‫-מכון לקולנוע…‬
‫למדנו אז סמיוטיקה,‬ ‫ובסופו של דבר חשבנו על השם "דלת צהובה".‬
‫נכון.‬
‫היינו דנים בדברים כמו "מסמן" ו"מסומן".‬
‫וואו! זה מביך.‬
‫נהגנו להשתמש במילים כאלה.‬
‫כשי שהשיחות שלנו יישמעו מתוחכמות.‬ ‫-כן.‬
‫ידענו רק דברים באופן שטחי,‬ ‫ובכל העזנו לדבר על זה.‬
‫"המסמן והמסומן אינם תואמים."‬
‫"תראו, יש באמת דלת צהובה." ככה דיברנו.‬
‫נכון!‬
‫זו בטח הסיבה שמחלקת הביקורת נקראה "מ"מ".‬
‫- קים יון-אה -‬
‫"מסמן, מסומן."‬ ‫-כן, אני חושב שזו הסיבה.‬
‫זה נכון גם ביחס למועדון "סא/סה".‬ ‫-כן.‬
‫מסמן, מסומן.‬
‫סינמטק מפורסם בדאהאק-רו‬ ‫-כן.‬
‫גם הם השתמשו במילים האלה.‬ ‫-נכון.‬
‫דיברנו על "מסמן" ו"מסומן"‬ ‫בהקשר לכל דבר, נכון?‬
‫כן, את צודקת.‬
‫המילים "מסומן" ו"מסומן"‬ ‫היו מאוד לא מוכרות לנו.‬
‫נכון.‬
‫אני מניחה שהיינו גאים בעצמנו‬ ‫על שלמדנו את הרעיון הזה.‬
‫למה היינו כל כך אובססיביים עם סמיוטיקה אז?‬
‫סמיולוגיה, פוסטמודרניזם…‬
‫פוסטמודרניזם.‬
‫ופוסט-סטרוקטורליזם.‬ ‫-נכון.‬
‫בזמנו, רולנד בארת ורעיונות כאלה‬ ‫היו מאוד אופנתיים.‬
‫בקושי הבנו אותם,‬ ‫ובכל זאת ישבנו וקיימנו סמינרים עליהם.‬
‫אני לא בטוח אם עדיין עושים את זה,‬ ‫אבל מול בית הספר שלנו, היו…‬
‫חנויות צילום מסמכים.‬
‫כשהיינו הולכים לשם,‬
‫אפשר היה לראות עותקים של‬ ‫ספרים מקוריים ידועים שהם הציעו למכירה.‬
‫היו גם אנתולוגיות.‬
‫וג'ונג-טאה היה אומר,‬ ‫"אנחנו צריכים לקרוא את זה ואת זה".‬
‫לא. לא בחרתי אותם בעצמי.‬
‫אני פשוט קניתי הכול. למה ידעתי על מה הם.‬
‫קניתי אותם בכמויות.‬
‫בחרנו כמה מהם ועשינו דברים כמו…‬
‫למדנו ביחד מהספר של דאדלי אנדרו.‬
‫דאדלי אנדרו!‬
‫דאדלי אנדרו.‬ ‫-האיש שעשה לנו חיים קשים.‬
‫זה היה ממש קשה לתרגם את הספר שלו.‬
‫מין-היאנג הייתה טוב באנגלית.‬ ‫למדת ספרות אנגלית.‬
‫אבל הם בכל זאת היו ג'יבריש בשבילי.‬
‫האנגלית של החברים האחרים במועדון‬ ‫הייתה בינונית.‬
‫- באן סה-בום -‬
‫סה-בום, באיזו שנה התחלת את הדוקטורט שלך?‬
‫הייתי אתכם ממש לפני שהתחלתי אותו.‬
‫היית איתנו לפני כן?‬ ‫-כן.‬
‫אבל כולנו קראנו לך דוקטור. ד"ר באן.‬ ‫-כן, ד"ר באן.‬
‫ידעתם שאהיה דוקטור אפילו לפני שהתחלתי.‬
‫נתנו לך כינוי מוזר.‬
‫"אקסגטי".‬ ‫-מלומד אקסגטי.‬
‫- אקסגטיקה:‬ ‫חקירת מילים קשות בטקסטים קונפוציאניים -‬
‫אקסגטי!‬ ‫-היינו…‬
‫אני זוכר. כשקיימנו סמינרים,‬
‫חילקנו טקסטים ותרגמנו אותם.‬
‫ואתה נהגת לציין את כל טעויות.‬
‫הייתי מציין כל מילה ומסביר את משמעותה,‬
‫ושוחחנו איך לתרגם אותן.‬ ‫לכן זכיתי לכינוי הזה.‬
‫סמינרים תאורטיים הם נהדרים כשעושים אותם,‬
‫אבל לאחר מכן, לא זוכרים מהם כלום.‬
‫עבדת אצל הבמאי קים סונג-סו‬ ‫וצוות הבימוי שלו באותו זמן?‬
‫- קים סאוק-וו -‬
‫כן, כמובן.‬ ‫השתתפתי בצילומי סרטים קצרים רבים.‬
‫ברוב סרטי 16 המ"מ הקצרים שנעשו בזמנו.‬
‫דאה-יופ,‬ ‫אתה מכיר את "ביט" של ג'ונג וו-סונג?‬
‫כן.‬ ‫-כן, גם אני מכיר.‬
‫סאוק-וו היה עוזר הבמאי בסרט הזה.‬
‫- קים דאה-יופ -‬
‫באותה תקופה,‬ ‫הצוות של הבמאי קים סונג-סו היה ידוע מאוד.‬
‫הם עבדו קשה שם.‬
‫האנשים ששרדו את העבודה שם‬ ‫היו פחות או יותר…‬
‫מבין האנשים שאנחנו מכירים,‬ ‫סאוק-וו היה הראשון שעבד בסט צילום.‬
‫אז בטח בנעליים שלך,‬ ‫היה מעניין לראות אותנו…‬
‫טוב, יהיה מרושע להגיד "משעשע".‬
‫לאחר העבודה בסט צילום אמיתי‬ ‫נהגת לבוא לדלת צהובה,‬
‫וראית איך אנחנו מתרגשים‬ ‫ללמוד מספרים בשפת המקור.‬
‫אם לנסח זאת יפה, היינו מאוד אקדמיים.‬
‫אבל למען האמת, זה לא נראה לך מצחיק?‬
‫איך הרגשת לגבי זה‬ ‫שאנחנו מקיימים סמינרים מוזרים,‬
‫ולומדים מספרים באנגלית עם סה-בום?‬
‫טוב, כשראיתי את זה בזמנו,‬
‫זה הרגיש קצת חובבני.‬
‫נכון?‬ ‫-חובבני.‬
‫בזמנו, הייתי יותר מדי סנוב.‬
‫כמו שאני תמיד אומר, אני מצטער שהייתי כזה.‬
‫לא, לא לזה התכוונתי.‬
‫השתוקקתי לעשות סרט קצר,‬
‫אבל לא ידעתי כלום ולא עשיתי כלום.‬
‫חשבתי, "אם אצליח לשכנע את סאוק-וו,‬
‫"אולי אוכל להתחיל משהו."‬
‫יון-אה, כבר למדת אז לתואר שני?‬
‫כשהייתי בדלת צהובה,‬ ‫עשיתי תואר שני בתיאטרון.‬
‫לא התכוננת ללמוד בחו"ל?‬
‫כבר הייתי נשואה אז, ברשותך.‬
‫באמת?‬
‫למעשה, בדיוק התחתנתי אז,‬ ‫ולכן לא יכולתי להשתתף בהרבה…‬
‫הייתי חברה מסורה,‬ ‫אבל לא יכולתי לעשות יותר.‬
‫החיים שלי היו עמוסים מדי.‬
‫אז היית כמו דאה-יופ.‬ ‫היית חלק מקבוצת המבוגרים.‬
‫אם היינו צריכים לחלק את המועדון לשניים,‬ ‫הייתה קבוצת המבוגרים וקבוצת הילדים.‬
‫ולכן, הייתי צריך לדבר אליה באופן רשמי.‬
‫לא משנה אם היינו מיודדים‬ ‫היא הייתה אישה נשואה,‬
‫ולכן התייחסתי אליה כאל מבוגרת.‬
‫ממש מוזר.‬
‫מה זה?‬ ‫-קדימה.‬
‫יש לי שאלה. אני היחידה שזוכרת את זה?‬
‫לעתים קרובות הזמנו אוכל בטייק אוויי.‬
‫כן, הפעם הראשונה שהשתמשנו בשם "דלת צהובה"‬ ‫הייתה כשהזמנו אוכל סיני.‬
‫הזמנו אוכל בזמן ששיפצנו את המשרד, ואמרנו,‬
‫"כן, תגיעו למשרד עם הדלת הצהובה‬ ‫בקומה השנייה."‬
‫ככה נולד השם.‬ ‫-אה, זו הסיבה.‬
‫כן, אם מישהו רצה לבקר אותנו,‬ ‫היינו אומרים לו,‬
‫"אתה תראה דלת צהובה. זו הכניסה."‬
‫יום אחד, ג'ונג-טאה אמר,‬ ‫"בואו פשוט נקרא לעצמנו 'דלת צהובה'".‬
‫והוספנו לזה משמעות.‬
‫- התפוז המכני, האזרח קיין… -‬
‫אנשים נהגו להזכיר סרטים,‬
‫אבל מעולם לא צפינו בסרטים שהזכרנו,‬ ‫ולא היה לנו מושג על מה הם.‬
‫למשל, "הקבינט של ד"ר קליגרי",‬ ‫סרט אקספרסיוניסטי גרמני.‬
‫בספר ההיסטוריה של הקולנוע‬ ‫הייתה תמונה אחת ממנו.‬
‫אבל לא יכולנו לצפות בסרט,‬ ‫ולכן דמיינו את הסרט בזמנו שלמדנו עליו.‬
‫כדי לצפות ב"רכבת נכנסת לתחנה",‬
‫עשינו עותקים של קלטות וידאו.‬ ‫לא היה יוטיוב.‬
‫אבל כיום יש לנו הכול.‬
‫- רכבת נכנסת לתחנה‬ ‫האחים לומייר, 1895 -‬
‫ובכן, היינו צריכים לצפות בסרטים.‬
‫והשגת הסרטים האלה‬ ‫הייתה המשימה הגדולה ביותר של מכון לקולנוע.‬
‫בכל פעם ששמענו‬ ‫שלמישהו יש עותק של סרט מסוים,‬
‫לקחנו אותו בהשאלה והכנו עותק ממנו.‬
‫זו הייתה המשימה העיקרית שלנו,‬
‫והבמאי בונג היה אחראי עליה.‬
‫בזמנו, לא היו הרבה מקומות‬ ‫שבהם יכולנו למצוא את הסרטים האלה.‬
‫סרטים שנקראים, "סרטים אמנותיים".‬
‫אבל לבמאי בונג היה כישרון למצוא אותם.‬
‫מאחר שהחומרים בזמנו לא היו דיגיטליים,‬ ‫כשעשינו עותקים,‬
‫היינו צריכים לצפות בסרט‬ ‫עד שהעותק היה מוכן.‬
‫לא הייתה ברירה.‬
‫אם הכנו שני עותקים, צפינו בו פעמיים.‬
‫נהגנו להכין שלושה, ארבעה עותקים מכל סרט.‬
‫מאחר שעשינו מספר עותקים מהסרט המקורי,‬ ‫היינו רואים הפרעות סטטיות בכל העותקים.‬
‫אם העתקנו וידאו מארצות הברית,‬
‫הוא היה מתחיל עם אזהרה של ה-FBI.‬
‫בסרטי וידאו קוריאניים הופיעו טיגריסים‬ ‫ואבעבועות שחורות כדי להרתיע מהעתקתם.‬
‫וידאו אחד עשוי לשנות את עתידו של אדם.‬
‫אבל יכולנו לצפות בסרטים האלה‬ ‫רק אם היו לנו עותקים לא חוקיים מהם.‬
‫- סרט זה הופק על ידי סרטי מונוגרם -‬
‫נהגנו לכתוב את שם הסרט על הקלטת.‬
‫כתבנו את שם הסרט על המדבקה‬ ‫והדבקנו אותה על הקלטת.‬
‫אבל זה לא נראה יפה שהשם כתוב בכתב יד.‬
‫- עד כלות הנשימה‬ ‫ז'אן-לוק גודאר, 1960 -‬
‫לכן כתבתי את שמות הסרטים של גודאר בצרפתית.‬
‫יכולתי לכתוב את השם הקוריאני.‬
‫השם הקוריאני היה בהחלט מספיק.‬
‫אבל כתבתי אותו בצרפתית.‬ ‫ידעתי איך לאיית אותו.‬
‫מבטאים זאת "א-בו-דה-סופלה"?‬ ‫אני עדיין לא יודע.‬
‫אלה שמדברים צרפתית יודעים.‬
‫הדפסתי את שמות הסרטים על דף נייר.‬
‫ואז הייתי מחזיק את הנייר מול האור‬ ‫ומצמיד לו את מדבקות הקלטת,‬
‫והדפסתי את השמות שוב‬ ‫כדי שהם יהיו במקום הנכון.‬
‫ואז הייתי מדביק אותן.‬
‫השתמשתי בכישורים הקטנים האלה.‬
‫אפשר היה למצוא גם שמות בכתב יד‬ ‫על כמה מהקלטות,‬
‫אבל לאחר זמן מה,‬ ‫גם הם הודפסו יפה על מדבקות.‬
‫הכנת העותקים של סרטים‬
‫ובניית מאגר חומרים, קלטת אחר קלטת.‬
‫התמקדנו בזה בהמשך.‬
‫אובססיה היא משהו שמדרבן חסידים נלהבים.‬
‫מעשיו של חסיד לדבר מסוים‬ ‫נראים משונים בעיניו של מי שאינו חסיד.‬
‫אבל המוטיבציה של חסידים מגיעה באופן טבעי.‬
‫אני חושב שהרעב שלנו לחומרים‬ ‫הוא מה שגרם לאובססיה שלנו.‬
‫כיום היה נדרש רק קובץ של גיליון אלקטרוני,‬ ‫אבל אז עשינו הכול ביד.‬
‫אני חושבת…‬
‫כן, אני חושבת שג'ון הו‬ ‫לימד אותי להשתמש בעכבר.‬
‫"זה נקרא עכבר כי הוא נראה כמו עכבר."‬
‫ככה הוא לימד אותי.‬
‫מאז 1992.‬ ‫-כן, מאז 1992.‬
‫"רשימת ספריית קלטות הווידאו."‬
‫"בניהול בונג."‬
‫כתב יד יפה.‬ ‫-מה הכוכביות האלה מסמנות?‬
‫אולי…‬ ‫-הסרטים שאסור לאבד?‬
‫אולי. או ש…‬
‫"ספינת הקרב פוטיומקין".‬
‫"לפני המהפכה" של ברטולוצ'י.‬
‫אולי הסרטים עם הכוכבית הם אלה…‬
‫שאסור להשאיל?‬ ‫-כן, משהו כזה.‬
‫"השיחה" של קופולה. צפינו בו יחד.‬
‫כן, נכון.‬
‫גם קנינו כמה קלטות.‬
‫נסענו להוואנגהאק-דונג.‬ ‫-כן.‬
‫היו שם חנויות סיטונאיות.‬ ‫-כן.‬
‫רוכלי רחוב מכרו סרטי וידאו בזול.‬
‫כל קלטת עלתה 2,500 וון.‬ ‫-באמת?‬
‫זה היה כמו חיפוש אחר מטמון.‬ ‫-נכון.‬
‫בין הסרטים המוזרים והעלובים שם,‬ ‫מצאנו סרטים של קים קי-יונג.‬
‫נכון.‬ ‫-או של דושאן מקבייב.‬
‫או סרט של אבל פררה.‬ ‫-אנדז'יי ויידה.‬
‫"מלך ניו יורק". אנדז'יי ויידה.‬
‫הם היו חבויים פה ושם.‬
‫אבל השמות תורגמו באופן מוזר.‬
‫בדיוק.‬ ‫-היינו צריכים לדעת איך למצוא אותם.‬
‫האדם שנתן לנו תכופות רשימה של סרטים חדשים,‬ ‫מידע וטיפים היה הבמאי קים הונג-ג'ון.‬
‫נכון.‬ ‫-אחד מדור חובבי הקולנוע הראשונים.‬
‫כיום הוא מנהל ארכיון הסרטים הקוריאני.‬
‫- קים הונג-ג'ון -‬
‫הוא גם הוציא ספר עם שם ארוך. מה הוא היה?‬ ‫-"שניים, שלושה דברים שאני יודע על קולנוע."‬
‫הוא נמכר לא רע בתחילת שנות ה-90.‬ ‫-נכון.‬
‫אנשים רבים כמונו קנו את הספר הזה.‬ ‫-כן.‬
‫אם זה היה בשנות ה-60 או ה-70,‬
‫כשהיה בלתי אפשרי‬ ‫לצפות בסרטים שהוזכרו בספר,‬
‫הספר היה חסר ערך.‬
‫אם סרטים היו נגישים כפי שהם כיום,‬ ‫המידע בספר לא היה מועיל במיוחד.‬
‫רק מספר מצומצם של סרטים‬ ‫הוקרנו אז בבתי הקולנוע,‬
‫אבל הקלטות היו בכל מקום.‬ ‫סרטים רבים הפכו לזמינים.‬
‫בשל שפע הסרטים,‬ ‫אי אפשר היה להבדיל בין הטובים לרעים.‬
‫- השור הזועם -‬
‫אולי אינכם יודעים זאת,‬
‫אבל שם סרטו‬ ‫של במאי ידוע תורגם לשם די מגוחך.‬
‫למשל, "משהו מאהבה".‬ ‫אבל השם האמיתי של הסרט…‬
‫אז אם קראנו את הספר…‬
‫- הגוף והלב -‬
‫ידענו מה לחפש.‬ ‫-יכולנו למצוא את הסרט בהוואנגהאק-דונג.‬
‫הבמאי קים הונג-ג'ון כתב תחת שם עט.‬
‫הוא לא השתמש בשמו האמיתי.‬
‫נכון.‬ ‫-השם היה גו…‬
‫גו הואה-יונג.‬ ‫-נכון.‬
‫שמשמעותו, "חובב קולנוע‬ ‫במבט לאחור על שנות ה-90".‬
‫זו הייתה הפעם הראשונה‬ ‫שכתבתי לתקשורת מאמר על קולנוע.‬
‫ולכן קצת חששתי‬ ‫ולא רציתי להשתמש בשמי האמיתי.‬
‫אז המצאתי שם בדוי, "גו הואה-יונג".‬
‫בהמשך טענו שמשמעותו‬ ‫"חובב קולנוע במבט לאחור על שנות ה-90".‬
‫חשבתי שזה מעניין, אבל זאת לא האמת.‬
‫התלבטתי איזה שם לבחור,‬
‫ובעיתון שהיה מונח לידי,‬
‫ראיתי במודעות האבל את השם גו יונג-הואה,‬
‫ופשוט שיניתי אותו לגו הואה-יונג בלי סיבה.‬
‫בזמנו, המעמד התרבותי של הסרטים‬ ‫בחברה שלנו היה נמוך מאוד.‬
‫זו הייתה תקופה שבה עבודה בתעשיית הקולנוע‬
‫נחשבה כחרפה למשפחה.‬
‫איך ייתכן שיש לנו עדיין את זה?‬ ‫תספור כמה סרטים היו לנו.‬
‫בסדר.‬
‫אתה טוב בספירה.‬
‫כן, אני רק סקרתי את הרשימה…‬
‫בערך 300, 400 סרטים?‬
‫בערך 427 סרטים?‬ ‫-לא הרבה כמו שחשבתי.‬
‫כמה שורות יש בעמוד?‬ ‫-בערך 30 שורות.‬
‫יש 26 אותיות באלפבית.‬ ‫-אני צריך לספור אותם.‬
‫ארבע, חמש.‬ ‫-בוא נגיד 20.‬
‫שמונה.‬
‫תשע, עשר.‬
‫11 וחצי.‬
‫נראה לי…‬ ‫-בערך 17 עמודים. 17 כפול שלוש.‬
‫זה 510.‬ ‫-510.‬
‫-היו לנו כ-500 קלטות.‬ ‫-כן.‬
‫אלה שרשומות כאן.‬ ‫אבל בשלב מסוים הפסקנו להקליט.‬
‫נכון.‬
‫כשבאתי בפעם הראשונה לדלת צהובה,‬
‫שרטטת טבלה על פיסת נייר ענקית.‬
‫נהגת לכתוב על גיליונות נייר גדולים.‬ ‫-רשימה של קנסות איחור?‬
‫יש לי נטייה להיות אובססיבי,‬ ‫ולכן הייתי האדם המושלם לתפקיד.‬
‫איך לנסח את זה? הייתי כמו תלמיד תורן.‬
‫הייתי בתורנות במשך כל השנה.‬
‫כן, בערך.‬
‫תלמיד שמנהל רישום על אלה שפטפטו בשיעור.‬
‫אלה שלא החזירו את הקלטות.‬
‫"אם לא תנהל את אוסף הקלטות כראוי,‬
‫"אתה עלול להפסיד בתוך פחות מחודש‬ ‫מה שנדרש שנה שלמה לאסוף."‬
‫מישהו אמר לי את זה,‬ ‫אז התחלתי לרדוף אחרי אנשים.‬
‫שאלתי בפרצוף מפחיד,‬
‫"למה לא החזרת את הסרט של גודאר‬ ‫שלקחת בהשאלה?"‬
‫זה מה שעשיתי!‬
‫"תחזיר את הקלטת.‬ ‫אני יודע שלקחת אותה לפני שבועיים."‬
‫את ממש מתועבת.‬
‫שמרתי על האוסף הזה ברצינות רבה.‬
‫מה זאת אומרת "מתועבת"?‬
‫מה זה?‬
‫- מחלקת בימוי "הלם"‬ ‫סמינר ניתוח הטקסט הראשון -‬
‫וואו, אלוהים.‬
‫- אורחים מוזמנים! -‬
‫זה היה כשצפינו בסרטים וניתחנו אותם.‬
‫"ניתוח סצנות עבור מצבים שונים.‬
‫"יישום מסגרת הניתוח‬ ‫לפי ז'אנר, תסריטאי ותנועה."‬
‫כאילו שבאמת יכולנו לעשות את הדברים האלה!‬
‫לא ידענו הרבה, אבל כתבנו את זה בכל זאת.‬
‫כתוב כאן, "ניתוח סרט לפי סצנה".‬
‫נגן וידאו ג'וג שאטל.‬
‫בפנים! בחוץ!‬
‫זה בפנים!‬ ‫-זה בחוץ!‬
‫בוא נבדוק עם הג'וג שאטל.‬
‫הג'וג שאטל תופס כל פעולה.‬
‫הג'וג דייל יצא לשוק.‬ ‫-נכון.‬
‫כיום,‬
‫ניתן להשתמש ביישומי אייפון‬ ‫או ביישומים ניידים אחרים כדי לערוך סרטונים‬
‫ואפילו להוסיף אפקטים חזותיים,‬ ‫ולכן זה עשוי להישמע פרימיטיבי.‬
‫אבל כשהג'וג דייל יצא לשוק,‬ ‫שמחנו עד לב שמיים.‬
‫נכון, כן.‬
‫יכולנו להריץ את הסרט קדימה ואחורה,‬ ‫ולנתח סצנות פריים אחר פריים.‬
‫יכולנו לבדוק איך הסצנה נערכה‬ ‫ואיך בוצעו הפעולות הכפולות.‬
‫חובבי קולנוע ממש לפני דורנו,‬
‫כמו מר ג'ונג סונג-איל,‬ ‫הבמאי קים הונג-ג'ון…‬
‫היו צריכים ללכת למכון גתה‬ ‫או למכון הצרפתי כדי לצפות בסרטים.‬
‫והם לא היו יכולים להריץ אותם לאחור.‬ ‫-נכון.‬
‫אבל אנחנו יכולנו לנתח סרטים‬ ‫באמצעות ג'וג דייל בפעם הראשונה.‬
‫אני זוכרת את זה.‬
‫החלטנו לקיים את סמינר ניתוח הטקסט הראשון.‬
‫רגע, ניתחתי את "השור הזועם"?‬ ‫ואת "האזרח קיין"?‬
‫צפיתי בכל הסרטים האלה.‬ ‫"אורות העיר", "הקורבן".‬
‫אני כנראה באמת ניתחתי אותם.‬ ‫החומרים עדיין קיימים?‬
‫כן, יש לנו אותם.‬ ‫-באמת?‬
‫ככה הגיליון הזה יצא לאור.‬
‫- דלת צהובה‬ ‫גיליון ראשון, אביב 1993 -‬
‫לא עשיתי את זה לבד.‬
‫כל מחלקה כתבה ניתוח וחיברנו אותם ביחד.‬ ‫זה לא היה הרבה, אבל עשינו את זה.‬
‫אני חושבת שהגיליון הראשון היה החשוב ביותר,‬
‫אבל לא הצלחנו להמשיך.‬
‫בחיי, זה…‬
‫- בונג ג'ון הו -‬
‫חיפשתי את זה במשך כל כך הרבה זמן.‬
‫מאיפה השגת את זה?‬ ‫-מיון-אה.‬
‫אז זה היה אצל יון-אה.‬ ‫-כן.‬
‫יש כאן ניתוח של "הסנדק" של קופולה.‬ ‫אני ציירתי את הרישומים האלה.‬
‫"הסנדק הוא סרט שעשוי‬ ‫באופן קפדני וקלאסי מבחינת התבנית שלו."‬
‫כתבתי כל מיני שטויות כאילו שהבנתי משהו.‬
‫זה מהסמינר שלנו, נכון?‬
‫כן.‬
‫אני רואה שעבדתי על זה קשה מאוד.‬
‫- הסנדק -‬
‫- הסנדק‬ ‫פרנסיס פורד קופולה, 1972 -‬
‫תודה.‬
‫המתח.‬
‫זה מה שהזכרת עכשיו, הבמאי לי.‬
‫השליטה במידע.‬
‫המידע במבט הזה זמין לצופים בלבד.‬
‫ככה יוצרים מתח.‬ ‫-כן.‬
‫- מבט, מתח, שליטה במידע -‬
‫הייתי צריך להראות את זה לקופולה‬ ‫כשפגשתי אותו,‬
‫אבל רק סיפרתי לו על זה.‬
‫בליון מתקיים פסטיבל סרטים.‬
‫בכל שנה, האירוע המרכזי של הפסטיבל‬
‫הוא להזמין שמות גדולים בתעשייה‬ ‫ולחלוק להם כבוד.‬
‫באותה שנה, קופולה היה האורח.‬
‫העניקו לו פרס על הישגיו הקולנועיים,‬
‫והתבקשתי להעניק את הפרס.‬
‫אז עליתי לבמה ואמרתי…‬
‫"כשהייתי סטודנט באוניברסיטה,‬ ‫למדתי גם את הסרטים שלך.‬
‫"ניתחתי את הסצנה מ'הסנדק'."‬
‫אמרתי משהו כזה.‬
‫"למה המצלמה הייתה שם? למה השוט השתנה שם?"‬
‫למה הסצנה הזאת‬ ‫הייתה צריכה לבוא אחרי זאת?‬
‫למה השחקן נראה ככה באותו רגע?‬
‫שאלתי את עצמי שאלות כאלה‬ ‫וציירתי את הסצנות מ"הסנדק", זו אחר זו.‬
‫הלב שלי עדיין דופק כשאני חושב על זה.‬
‫זה השפיע עליי אחרת‬ ‫כשפגשתי אותו פנים אל פנים על אותה הבמה,‬
‫וכשחלקתי איתו סיפורים כאלה.‬
‫זה הרגיש נפלא וסוראליסטי.‬
‫מאז, אפילו כיום,‬ ‫אני צופה בסרטים ביחידות של קאטים ושוטים.‬
‫בתוך השוטים האלה,‬ ‫אני מחפשת את מקורות האור,‬
‫את המיזנסצנה ופרטים נוספים,‬ ‫בזמן שאני צופה בסרט.‬
‫אהבתי את מה שעשינו בהתחלה,‬ ‫אבל בהמשך, זה לא היה כל כך נהדר.‬
‫התחלתי לתהות,‬
‫"האם עליי ללמוד שפות ולנתח כל סצנה?‬
‫"מה פתאום? זה ממש משעמם." זה מה שקרה לי.‬
‫הבנתי שלא מתאים לי לנתח כל חלק בסרט.‬
‫זה כוחו של סרט.‬ ‫הוא לוכד אותנו מבלי שנהיה מודעים לכך.‬
‫נהניתי לצפות בסרטים יחד, כי היה נחמד לדעת‬
‫שהיו לי חברים שגם רצו לצפות בסרטים האלה.‬
‫דלת צהובה הייתה מקום שבו התאספנו ודיברנו‬
‫ולמדנו דברים שלא ידענו קודם.‬
‫עכשיו נזכרתי בזה.‬
‫בסרט הזה, השחקן מדליק נר‬ ‫ואז מכסה אותו תוך כדי הליכה,‬
‫כדי שהוא לא ייכבה.‬
‫- נוסטלגיה‬ ‫אנדריי טרקובסקי, 1983 -‬
‫זה היה סרט של טרקובסקי‬ ‫שלא הייתי צופה בו היום כי הוא משעמם.‬
‫אין לי מושג למה הסצנה הזאת נחרטה בזיכרוני.‬
‫כשצפיתי בסרט הזה, הבנתי שקולנוע הוא אמנות,‬
‫ושאני יכולה להקדיש לו את חיי.‬
‫אני חושב שהסצנה הזאת נמשכה יותר מחמש דקות.‬
‫"מה זה לעזאזל? לזה הכוונה בקולנוע?"‬
‫בזמנו, זה מה שחשבתי.‬
‫- השור הזועם‬ ‫מרטין סקורסזה, 1980 -‬
‫ג'ון הו ממש העריץ את מרטין סקורסזה.‬
‫השם המקורי היה "השור הזועם".‬
‫אבל באופן מוזר, חברת הווידאו‬ ‫הוציאה את הסרט בשם "אגרוף הזעם".‬
‫- אגרוף הזעם‬ ‫השור הזועם -‬
‫בכתוביות הקוריאניות בסרט היו המון בעיות.‬
‫אבל למרות זאת, רצף קרב האגרוף והכול‬
‫היה פשוט מדהים,‬
‫ואני זוכר שהשתגענו כשצפינו בזה.‬
‫הבמאי לי, דיברת הרבה גם על העריכה והצילום.‬
‫הייתי בימיי הראשונים של לימודי קולנוע.‬
‫פעם חשבתי שסצנות מוצלחות‬ ‫נוצרות בזכות עריכות מסובכות וצילום.‬
‫אבל כידוע לך, הסצנה הזאת פשוטה מאוד.‬
‫זיינת את אשתי?‬
‫"'ביפ' את אשתי?"‬
‫זיינת את אשתי?‬ ‫-מה?‬
‫זיינת את אשתי?‬
‫זה פשוט, מצמרר ומצחיק,‬ ‫ואתה מרגיש עצוב מאוד כשהסצנה מסתיימת.‬
‫איך אתה יכול לשאול אותי את זה? אני אחיך.‬ ‫אתה שואל אותי את זה?‬
‫אתה רואה את הפנים של ג'ו פשי,‬ ‫ולאחר מכן כמה שוטים נוספים.‬
‫ואז המצלמה זזה רק פעם אחת.‬
‫כשדה נירו עולה במדרגות, זה ממש מפחיד.‬
‫אחרי שהוא עולה למעלה,‬ ‫אנחנו רואים אלימות מטורפת ופרועה.‬
‫זה מבעית.‬ ‫-אני זוכר משהו נוסף שאמרת.‬
‫הסצנה מתחילה בטלוויזיה מקולקלת.‬ ‫-כן. דה נירו מתקן את הטלוויזיה.‬
‫אמרת שהטלוויזיה השבורה‬ ‫קובעת את הטון הכללי של הסצנה,‬
‫ואני זוכר שהבנתי את זה.‬
‫אמרנו דברים כאלה?‬ ‫-ובכן… כן, אמרת!‬
‫אני לא זוכר כלום, אפילו לא מה קרה אתמול.‬
‫- האיש שנטע עצים‬ ‫פרדריק בק, 1987 -‬
‫היה סרט הנפשה בשם "האיש שנטע עצים".‬
‫אני מניח שנראיתי אומלל.‬
‫הון-אה אמרה לי,‬
‫"ג'ונג-טאה, כשהחיים קשים ואתה מרגיש שבור,‬
‫"אתה צריך לצפות בסרטים כאלה. זה יעזור לך."‬
‫זה היה כל כך נחמד.‬
‫כנראה הרגשתי‬ ‫שאני יכולה לומר מה שאני חושבת.‬
‫חשבתי שג'ונג-טאה הוא זה‬ ‫שאמר לי לצפות סרט הזה.‬
‫חשבתי, "בזכותו הכרתי סרט ממש נהדר".‬
‫זה באמת סרט נפלא.‬ ‫צפיתי בו פעמים רבות לאחר מכן.‬
‫בעיניי, זה הסרט הכי יפה שיש.‬
‫אני לא בוכה.‬ ‫העיניים שלי דומעות כי הן זקנות!‬
‫לשניכם יש זיכרונות שונים.‬
‫כן, זה בדיוק כמו "רשומון".‬
‫אני רואה את הדלת הצהובה.‬ ‫-זו הדלת.‬
‫כן, אתה צודק.‬
‫מישהו מביים.‬ ‫-אנחנו עושים משהו.‬
‫היא חוזרת על ההופעה הנוקשה שלה.‬
‫אלה סרטי שמונה מ"מ.‬
‫הם היו אצלי בבית ב-30 השנים האחרונות‬ ‫בקופסת העץ.‬
‫אפשר לראות הכול.‬
‫לא היה קל להשיג מצלמות.‬
‫נכון.‬
‫במיוחד מצלמות וידאו. הסרטים היו יקרים מדי.‬
‫נכון.‬ ‫-הידיים שלנו רעדו כשצילמנו.‬
‫זה היה מפחיד‬ ‫להשתמש ב-24 פריימים בשנייה אחת בלבד.‬
‫זה בוודאי היה בסביבות 1992.‬
‫הייתי צריך לחסוך את הכסף.‬
‫הוא חסך כסף מהעבודה כמנהל בחדר הלימוד.‬
‫אני חושב שהוא הרוויח 300,000 וון בחודש.‬
‫הוא שאל אותי אם הוא יכול‬ ‫לקנות מצלמה טובה בכסף הזה.‬
‫בסוואן פלאזה ובצ'ונגגייצ'ון‬ ‫הציעו הרבה מכשירי חשמל למכירה.‬
‫זו הייתה מצלמה יקרה בזמנו.‬ ‫היטאצ'י 8200 סופר VHS.‬
‫קניתי אותה, ולמחרת, לקחתי אותה לדלת צהובה.‬
‫החזקתי אותה ככה בזרועותיי במהלך הסמינר.‬
‫היא גם הייתה ענקית.‬
‫דפדפתי בדפים כשהחזקתי את המצלמה בזרועותיי,‬ ‫וליטפתי אותה.‬
‫זה היה מלחיץ, מה יש לומר?‬
‫זה היה הציוד הראשון שלנו, וזה הלחיץ אותנו.‬
‫השתמשתי במצלמה בעבודות במשרה חלקית,‬ ‫כמו צילומי סרטי חתונות.‬
‫קיבלתי עבודה כצלם באירועים שונים.‬
‫מסיבות הואגאפ, דולג'אנצ'י, חתונות ועוד.‬
‫כולם כאן.‬ ‫-הצילום הזה.‬
‫אנחנו נראים נהדר בתמונה הזאת. היא יפה.‬
‫ביונג-הון וסאוק-וו נמצאים זה ליד זה.‬
‫יש שמועה שביונג-הון עזב את התעשייה בגללי.‬
‫- לי ביונג-הון -‬
‫סאוק-וו מרגיש אשם בגללך, ביונג-הון.‬
‫למה? בגלל מה?‬
‫כי הוא צעק עליך כל כך הרבה‬ ‫כשצילם סרטים קצרים.‬
‫ג'ון הו מתחבא שם מאחור.‬
‫נכון.‬ ‫-מה הוא זומם?‬
‫אין לי מושג מתי זה צולם.‬
‫גם אני לא כל כך בטוח.‬ ‫איך זה שצילמנו את התמונה הזאת?‬
‫אולי זה היה בלהט הרגע?‬
‫אבל כולנו לבושים יפה מדי.‬
‫אלוהים, הון-אה!‬
‫כן, זה מאותו יום.‬ ‫-נכון.‬
‫אני משתחווה בפני מישהו כאן?‬
‫אני חושבת שזה טקס.‬ ‫-כן.‬
‫אני רואה את הראש של מצלמת ההיטאצ'י שם.‬
‫זה טקס הפתיחה שלנו!‬ ‫-נכון!‬
‫זה מה שכתוב שם.‬ ‫-כן.‬
‫נראה לי.‬ ‫-אני זוכרת את ראש החזיר הזה.‬
‫כן.‬
‫לא יכולנו להרשות לעצמנו ראש חזיר אמיתי,‬ ‫אז ציירתי אותו על נייר.‬
‫זה ציור שלי.‬ ‫-כן, ג'ון הו צייר את זה.‬
‫כתבתי את סדר האירועים‬ ‫על גיליון הנייר הענקי הזה.‬
‫באמת?‬ ‫-אז זה כתב היד שלך.‬
‫כתב היד הזה?‬ ‫-כן.‬
‫זה לא כתב היד שלי.‬
‫אני רואה שכתוב שם "גורילה".‬
‫שתיים. כן, "גורילה 2".‬ ‫-גורילה 2.‬
‫זה היה גורילה 2?‬ ‫-כן.‬
‫זה "חיפוש אחר גן עדן"?‬ ‫-כן, "חיפוש אחר גן עדן".‬
‫גורילה 2, כאילו שזו סדרה. כמה מביך.‬
‫הבמאי צ'וי ג'ונג-טאה ייסד מועדון‬ ‫עם כמה אנשים צעירים שהיו להוטים לקולנוע.‬
‫הם אמרו שהם עורכים הקרנה לרגל סוף השנה.‬
‫צ'וי ג'ונג-טאה, וו היון, ואהן נאה-סאנג.‬ ‫היון ונאה-סאנג הם שחקנים עסוקים מאוד כיום.‬
‫הם היו קרובים מאוד.‬
‫היון ונאה-סאנג‬ ‫הגיעו לעתים קרובות לדלת צהובה.‬
‫גם שתינו הרבה ביחד.‬
‫נכון.‬
‫הקרנה?‬
‫חשבתי שזה יהיה אירוע גדול ומפואר.‬
‫- אהן נאה-סאנג, וו היון‬ ‫שחקנים -‬
‫אבל הוא התקיים במשרד זעיר.‬
‫אני זוכר שהלכתי לצפות בהקרנה.‬
‫זה היה די משעמם ומייגע.‬ ‫חשבתי, "כן, לא ציפיתי להרבה".‬
‫אז לא ממש התעניינתי, ואז…‬
‫- מאת ג'ון הו -‬
‫ברגע שהסרט של ג'ון הו התחיל, חשבתי…‬
‫"מה זה?" ונשאבתי לגמרי פנימה.‬
‫- בבימוי: בונג -‬
‫אני ממש רוצה לצפות בו שוב. אני רציני.‬
‫- תודה מיוחדת לדונג הון -‬
‫מה היה התפקידים שלכם בסרט ההנפשה?‬
‫אתה מתכוון לגורילה?‬
‫היית אחראי על הפעלת הבובות?‬ ‫-עשינו את זה בתורות.‬
‫או שהיית אחראי על המצלמה?‬
‫לא, מי שהתעייף היה אחראי על המצלמה.‬
‫מי שהיה לו יותר אנרגיה הזיז את הבובות.‬ ‫-אתה, נכון?‬
‫גם עלינו בסולם ותלינו את הגורילה מלמעלה.‬
‫כן, אתה עשית את הדברים המסוכנים.‬ ‫-נכון.‬
‫תלית אותה על הצינורות.‬ ‫-כן.‬
‫חשבתי שזה יהיה כיף.‬
‫בהתחלה?‬ ‫-כן, בהתחלה.‬
‫במשך כיומיים,‬
‫צילמנו במרתף של דירה,‬
‫המקום עם הצינורות‬ ‫ב"כלבים נובחים לעולם לא נושכים".‬
‫הזזנו שם את בובת הגורילה לאט-לאט‬ ‫כדי לצלם את הסרט.‬
‫זה היה ממש קשה.‬
‫- אני רואה שמיים כחולים… ו… -‬
‫- יער ירוק‬ ‫ונושם אוויר צח… -‬
‫במצלמת ההיטאצ'י 8200‬ ‫היו הרבה מאפיינים מורכבים.‬
‫השתמשתי בה כדי לצלם ולערוך את הסרט.‬
‫ויכולתי גם להוסיף כתוביות,‬
‫לא בקוריאנית, אלא באנגלית.‬
‫- ואני אוכל בננה בכל יום. -‬
‫לא הייתה לי ברירה אלא לצלם סרט אילם‬ ‫ולהוסיף כתוביות באנגלית בתחתית.‬
‫הדמות הראשית, גורילה‬ ‫עולה על אבן ועושה קקי.‬
‫כן, הייתה לנו אבן.‬ ‫-נכון?‬
‫היא מחרבנת על האבן.‬
‫- אוי… חרא… -‬
‫הקול הזה הוא של הבמאי בונג.‬ ‫הנהמות בזמן שהוא מחרבן.‬
‫הקקי הופך לתולעת קקי שתוקפת את הגורילה.‬
‫ואז…‬
‫מביך אפילו לשמוע את זה.‬
‫במובן מסוים, זה היה סרט מפלצות.‬ ‫מופיע בו יצור מסתורי.‬
‫עשינו את תולעי המפלצת מחמר לבן.‬
‫חשבתי שזה יהיה מגעיל מדי‬ ‫אם נשתמש בחמר חום. דוחה מדי.‬
‫- לא! אמא, תולעת חרא -‬
‫המפלצות תוקפות את הגורילה ומתחיל קרב.‬
‫הסיפור היה על הגורילה‬ ‫שמנסה להגיע למקום שאין בו מפלצות.‬
‫- אל תיגעו בדג שלי! -‬
‫גורילה שגרה במרתף חשוך ומלוכלך‬
‫בורחת כדי למצוא את גן העדן שלה.‬
‫ומכאן השם הילדותי "חיפוש אחר גן עדן".‬
‫היה עץ שופע באמצע השדה.‬
‫הגורילה מתחילה לחלום‬ ‫על לקטוף בננות טריות מהעץ ולאכול אותן.‬
‫גורילה אמורה לטפס על עצים,‬
‫אבל הגורילה הזאת מטפסת‬ ‫על צינורות אפורים על תקרה במרתף,‬
‫וחולמת על הבריחה שלה.‬
‫כשהגורילה החלה לנוע,‬ ‫ולעשות מאמץ כדי להשיג את מטרתה,‬
‫- זהו זה.‬ ‫קופסה שחורה! -‬
‫חשבתי, "כמה מוזר.‬ ‫זו עלילה פשוטה, סיפור פשוט.‬
‫"אבל כשזה משולב עם דמיון קולנועי,‬
‫"אפשר ליצור משהו מדהים."‬
‫אולי חשבתי ככה כי לא הייתי חלק מההפקה.‬
‫לא הבנתי כמה קשה לצלם סרט כזה.‬
‫לא יכולתי פשוט לומר,‬ ‫"אני לא חושב שזה באמת מדהים".‬
‫כל החברים שלמדו קולנוע‬ ‫נתנו לו ביקורות טובות,‬
‫אז לא יכולתי לומר שום דבר אחר.‬
‫אז פשוט אמרתי, "עבודה יפה".‬
‫זו הייתה הביקורת היחידה‬ ‫שיכולתי לתת על הסרט הזה.‬
‫כבר אמרתי שהייתי יהיר אז,‬
‫ולא חשבתי שהסרט ממש מוצלח.‬
‫זה נקרא "אנימציית סטופ-מושן", נכון?‬
‫- וולאס וגרומיט‬ ‫1989 -‬
‫זה נקרא גם "צילום ושחרור".‬
‫נראה לי שחשבתי,‬ ‫"אם למצלמה יש את הפונקציה הזאת,‬
‫"כל אחד יכול לצלם את זה."‬
‫הייתי כל כך נבוך‬ ‫כשהקרנתי את הסרט במסיבת סוף השנה.‬
‫אני זוכר שהפנים שלי האדימו.‬
‫אני חושב שזו הייתה הפעם הראשונה‬ ‫שיצרתי משהו עם עלילה.‬
‫והיו שם בין 15 ל-20 אנשים.‬
‫אז הם היו כמו קהל.‬
‫זו הייתה מסיבת סוף שנה רגילה, וכולם אמרו,‬
‫"בוא נצפה בזה כבר.‬ ‫תגמור עם זה ותתחיל לשתות."‬
‫אבל הייתי ממש לחוץ.‬
‫אני זוכר שהסמקתי עד שורשי שערותיי.‬
‫ואז החלטתי לוותר על סרטי הנפשה‬
‫ולעבור לסרטי לייב-אקשן.‬
‫הייתי צריך להזיז את הבובות קצת בכל פעם,‬
‫ובשלב מסוים,‬ ‫פיתחתי עוינות כלפי הדמות הראשית.‬
‫- הסוף -‬
‫כל הזמן חשבתי, "אולי תזוזי בעצמך?"‬
‫באופן טבעי, עברתי ללייב-אקשן‬ ‫שבו השחקנים זזים בעצמם.‬
‫כן.‬ ‫-זו הסיבה.‬
‫אבל במבט לאחור,‬ ‫אתה לא חושב שהיינו קצת מטורפים?‬
‫העובדה שנשארנו ערים כל הלילה‬ ‫וצילמנו את הסרט.‬
‫התחלנו בסביבות שמונה בערב.‬
‫מזג האוויר היה קר או חם?‬
‫אני לא זוכר.‬ ‫הייתי כל כך מרוכז בצילומים ששכחתי.‬
‫לא, אני חושב שהיה קר.‬ ‫-היה קריר.‬
‫אני חושב שלבשנו מעילים.‬
‫באותו זמן, אמא שלך…‬ ‫-כן, אמא שלי ירדה למטה.‬
‫היא ירדה למטה מאוחר בלילה,‬ ‫והסתכלה עלינו במבט מלא רחמים.‬
‫היא שאלה אם כבר סיימנו.‬ ‫-נכון.‬
‫באותו זמן, כבר השתחררתי מהצבא.‬
‫כן, נכון.‬
‫בנה הבוגר היה במרתף‬ ‫עם בובת גורילה באמצע הלילה.‬
‫נכון.‬ ‫-זה בטח ממש הטריד אותה.‬
‫היא בוודאי הייתה ממש מתוסכלת.‬
‫אני מאמין שהמרכיבים הבסיסיים‬ ‫בסרטיו העכשוויים של הבמאי בונג‬
‫קיימים כבר ב"גורילה".‬
‫- אי-קוהרנטיות‬ ‫בונג ג'ון הו, 1994 -‬
‫ברוב הסרטים שלו יש סצנות שמצולמות במרתף.‬
‫אתה יכול לרדת למרתף ולהתעסק בענייניך.‬
‫השירותים במשרד התחזוקה רחוקים מדי מכאן.‬
‫זה הסיפור מהזמן שבו הדירה הזאת נבנתה.‬
‫- כלבים נובחים אינם נושכים‬ ‫בונג ג'ון הו, 2000 -‬
‫ב-1988, כשענף בניית הדירות זכה לשגשוג…‬
‫- זיכרונות מרצח‬ ‫בונג ג'ון הו, 2003 -‬
‫מאז שהשתחררת מהצבא והגעת למפעל בעיר הזאת‬
‫היו סדרה של תקריות.‬
‫אני לא חושב שזה זיוף או פשע.‬
‫- פרזיטים‬ ‫בונג ג'ון הו, 2019 -‬
‫אני הולך לאוניברסיטה הזאת בשנה הבאה.‬ ‫-וואו, תכננת הכול!‬
‫"הוא יצליח."‬ ‫-כן.‬
‫ידעתי זאת, אבל לא שהוא עד כדי כך יצליח.‬
‫אז הוא אמר… זאת אומרת…‬
‫הוא טוב במספרים.‬ ‫הוא אף פעם לא מבזבז כסף על שום דבר.‬
‫הבחור הזה מימן‬ ‫את הסרט הקצר הראשון של הבמאי בונג,‬
‫"גבר לבן".‬
‫חשבתי שנתת לו כשלושה מיליון וון.‬
‫לא.‬ ‫-כמה נתת לו?‬
‫אני בקושי זוכר.‬ ‫-באמת?‬
‫חלק מהסכום.‬
‫זה מה שאני זוכר, אבל הוא רשם כמה נתתי.‬
‫500,000 וון. כן.‬ ‫-הוא בטוח?‬
‫אמרת לי שנתת לו שלושה מיליון וון.‬
‫באמת?‬ ‫-שיקרת לי.‬
‫היון היה שם במסיבת סוף השנה,‬ ‫וצפה בסרט ההנפשה שלי.‬
‫בזכות זה, כשצילמתי את "גבר לבן",‬
‫הוא ביצע השקעה חלקית, אפשר לומר.‬
‫- גבר לבן‬ ‫בונג ג'ון הו, 1994 -‬
‫הוא נתן לי חלק מהכסף‬ ‫כשצילמתי את הסרט הקצר.‬
‫- מימון הפקה: וו היון-הי -‬
‫וו היון-הי? מסתבר שג'ון הו לא ידע את שמי.‬
‫הוא עדיין… לא, הוא בטח יודע עכשיו מה שמך.‬
‫זה אולי יישמע קצת מוזר,‬
‫אבל זו הפעם הראשונה שעזרתי למישהו‬
‫והתחרטתי על זה.‬
‫לא התחרטתי על זה אז.‬
‫אבל אחרי כמה שנים…‬
‫הוא צילם את "זיכרונות מרצח".‬
‫- זיכרונות מרצח -‬
‫לאחר שצפיתי בסרט‬
‫ליבי היה כבד והרגשתי המום.‬
‫הייתי מוצף ברגשות עמוקים.‬
‫אמרתי לעצמי,‬
‫"הייתי צריך לשלם הכול.‬
‫"את כל תקציב ההפקה.‬
‫"למה הייתי כזה קמצן ומימנתי רק חלק ממנה?"‬
‫זה מה שבאמת חשבתי.‬
‫ממש בסוף הסרט, היה עץ בודד.‬
‫שם הסרט היה "חיפוש אחר גן עדן".‬
‫כשאני חושבת על זה עכשיו,‬
‫אני מניחה שכולנו רצינו למצוא משהו.‬
‫זה מה שאני חושבת.‬
‫בסוף הסרט הגורילה מגיעה לעץ, ועומדת לפניו.‬
‫אנחנו מסתכלים על הגורילה מאחור,‬ ‫אבל כשהמצלמה מתרחקת לאט…‬
‫מתברר שעץ הבננה נמצא בטלוויזיה.‬
‫אני חושבת שעלו בי דמעות בסוף.‬
‫הסרט היה עשוי כל כך טוב,‬ ‫ואפשר היה להזדהות עם הגורילה.‬
‫בזמנו, הסתובבתי עדיין באוניברסיטה.‬
‫הייתי מובטלת, לא הרווחתי כסף.‬
‫לא ידעתי בדיוק מה אני רוצה לעשות,‬
‫או מה אני אמורה לעשות.‬
‫אבל הייתי בטוחה לאן אני לא רוצה ללכת.‬
‫אז במובן מסוים,‬
‫הייתי כמו הגורילה.‬
‫כן, זה נכון.‬
‫- חיפוש אחר גן עדן -‬
‫כשחושבים על תרבות סרטי הווידאו,‬
‫פתיחת הקולנוע החדש מחר‬ ‫תביא איתה מהפכה נהדרת.‬
‫למעשה, ביקרתי שם קודם.‬
‫- אולם הקולנוע האמנותי הראשון‬ ‫סינמטק דונגסונג -‬
‫אולם הקולנוע האמנותי הראשון בקוריאה‬ ‫ייפתח מחר.‬
‫לאחר רוסיה, "נוסטלגיה" של טרקובסקי‬ ‫זכה כנראה להצלחה הגדולה ביותר בקוריאה.‬
‫וכ-60,000 איש צפו ב"הקורבן".‬
‫כולם הלכו לצפות בסרטים כאלה, ו…‬
‫ואז היו להם כאבי ראש.‬
‫אינספור כתבי עת כמו "קולנוע 21" ו"קינו"‬ ‫פרסמו את הגיליון הראשון שלהם.‬
‫כולם קראו את המאמרים של ג'ונג סונג-איל.‬ ‫הם היו מאוד פופולריים.‬
‫לפי הסטטיסטיקה, רווחי "פארק היורה",‬ ‫סרט אמריקאי שיצא לפני כמה שנים,‬
‫היו גבוהים יותר מסך הייצוא השנתי‬ ‫של המכוניות מתוצרת קוריאה…‬
‫אני חושבת…‬
‫- קים היונג-אוק -‬
‫שבאמצע וסוף שנות ה-90,‬ ‫תעשיית הקולנוע התחילה להתעצב.‬
‫כמה אנשים זכו פתאום לפרסום.‬
‫חלקם התמנו לעורכים ראשיים בכתבי עת.‬
‫תאגידים הצטרפו לתעשיית הקולנוע…‬
‫אני חושבת שחלק ממה שדרבן אותנו‬
‫היה שראינו איך הכול מתרחש לנגד עינינו.‬
‫בשנות ה-70 וה-80,‬ ‫צעירים בני דורי שאהבו קולנוע נהגו להיפגש…‬
‫- קים הונג-ג'ון‬ ‫במאי -‬
‫ולהתלונן על התעשייה.‬
‫"למה בקוריאה אין פסטיבל סרטים?‬ ‫למה בקוריאה אין בית ספר לקולנוע?"‬
‫- פתיחת בית הספר לקולנוע‬ ‫1955 -‬
‫"למה קוריאה לא מממנת סרטים קצרים?"‬
‫- פסטיבל הסרטים הקצרים הראשון‬ ‫1994 -‬
‫"אני בטוח שיש גן עדן לסרטים‬ ‫איפשהו מחוץ למדינה הזאת."‬
‫"אני מקווה להגיע לשם יום אחד."‬
‫פסטיבל הסרטים הבינלאומי הראשון בקוריאה,‬ ‫פסטיבל הסרטים של פוסאן,‬
‫יצא הערב לדרך נהדרת של תשעה ימים.‬
‫יום אחד,‬
‫הייתי עסוקה בכתיבת התיזה שלי לתואר שני.‬
‫כתבתי את התזה שלי על קולנוע.‬
‫ונתקלתי בג'ון הו בתחנת גאנגנאם.‬
‫"מה אתה עושה בגאנגנאם?"‬
‫זה היה ממש מוזר לראות אותו שם,‬ ‫כי תמיד נפגשנו בהונגדה.‬
‫הוא אמר לי שהוא מנסה‬ ‫להתקבל לאקדמיה לקולנוע, ו…‬
‫ושעליו לעבור מבחן באנגלית כדי להתקבל,‬
‫ושהוא בדרכו לבית ספר ללימודי אנגלית.‬
‫זה מה שהוא עשה בזמנו, למד אנגלית.‬
‫זה הפתיע אותי בזמנו.‬ ‫גם אני הייתי צעירה וחשבתי,‬
‫"ג'ון הו באמת חושב על סרטים‬ ‫כעל המציאות שלו.‬
‫"בעיניי, סרטים פשוט סימלו רומנטיקה.‬
‫"אבל בשבילו, זו קריירה."‬
‫הבנתי את זה רק במבט לאחור.‬
‫הצפייה בסרטים והשיחות עליהם‬ ‫במכון הקולנוע דלת צהובה,‬
‫חשבתי שזה מספיק.‬
‫לא ידעתי מה החברים רוצים.‬
‫הדבר הכי גדול שפספסתי היה‬ ‫שהם רצו לעשות סרטים.‬
‫הם רצו לצלם סרטים.‬
‫היו עימותים בגלל דעות שונות בין החברים.‬
‫היו אי התאמות בתוכנית הלימודים ובכיוון‬
‫שהחברים רצו לקחת.‬
‫בגלל הפערים האלה, הגיע רגע שבו‬
‫הרגשנו לא בנוח זה עם זה.‬
‫מה שזה לא יהיה,‬
‫זה שובר את הלב‬ ‫לצפות שמשהו ששיאו מאחוריו.‬
‫אף שדלת צהובה לא הייתה יצור חי,‬
‫היא דעכה כמו כל יצור חי.‬
‫ואני צפיתי בתהליך הזה.‬
‫לכל אחד היו העדפות שונות וטעם אחר.‬
‫ייתכן שהיינו קבוצה אחת,‬
‫אבל אני חושבת שזה גם נכון‬ ‫שלכל אחד מאיתנו היו חלומות שונים.‬
‫בהחלט היה משהו שהפריד בינינו.‬
‫- עד כלות הנשימה -‬
‫ולכן, החלטנו לסגור את המכון.‬
‫אבל לאחר מכן,‬
‫הרגשתי קצת בודד.‬
‫חלמנו יחד כל כך בלהט‬ ‫והשגנו גם הרבה דברים אחרים.‬
‫זה מה שהיינו,‬
‫אבל לקח לנו רק רגע אחד כדי להתפרק.‬
‫ולאחר שהתפרקנו,‬
‫מה שהיה נעלם מיד, כמו גאות שנסוגה.‬
‫ואז הייתה הנסיעה.‬
‫החלטנו לצאת לטיול.‬
‫נסענו לאיפשהו בגאנגוון-דו ליד הים המזרחי.‬
‫אלה שרצו להצטרף התאספו בתחנת צ'ונגניאנגני.‬
‫זה היה טיול נפלא.‬
‫אני זוכר את זה כאילו זה היה אתמול.‬
‫כשחלפנו על פני ג'ונגדונגג'ין‬ ‫והשמש עמדה לזרוח,‬
‫ניגנו ברכבת את "סונטת אור ירח".‬
‫זה היה נפלא.‬
‫בכריזה נאמר שאנחנו מתקרבים לתחנה האחרונה.‬
‫בעוד שסונטת אור הירח המשיכה להתנגן,‬
‫הרכבת החליקה לאורך החוף.‬
‫אני חושב שהזמן שלנו עם דלת צהובה‬
‫היה כמו מערכה במחזה.‬
‫ולכן, בדרך כלשהי,‬ ‫המערכה הייתה צריכה להגיע לסיומה‬
‫כדי שהמחזה יוכל להמשיך‬ ‫למערכה השנייה, השלישית והרביעית.‬
‫כשהמשכנו בחיינו ב-30 השנים הבאות,‬
‫המשכנו למערכות הבאות‬
‫בכך שלמדנו מה שהיה חסר לנו במערכה הראשונה‬
‫ובכל שהשתמשנו במה שלמדנו בדרכים חדשות.‬
‫אני חושב שככה הצלחנו להתקדם.‬
‫זה נכון גם ביחס לחיי.‬
‫ההרגשה הזאת מוכרת לך?‬
‫הכרת מישהו שעשה אותך מאושר. הכול היה נהדר.‬
‫הלכת איתו יד ביד,‬ ‫אבל זה לא יכול היה להימשך לנצח.‬
‫אתה חייב להרפות מתישהו,‬ ‫אבל כשזה קורה, זה ממש מוזר.‬
‫אני חושב שככה הרגשתי.‬
‫אני, אישית,‬
‫חושב שזה היה טוב יותר שאנשים תמימים כאלה‬ ‫נפגשו ואז נפרדו בשלב מסוים.‬
‫אם היינו נשארים יחד‬ ‫למען מטרה כלכלית או למען מטרה ברורה,‬
‫אני חושב שהיינו בונים תבניות חדשות‬ ‫כדי להשיג משהו חדש.‬
‫הפסקתי לצפות בסרטים זמן קצר לאחר מכן.‬
‫הסרטים שצפיתי בהם בדלת צהובה‬
‫הרגישו אחרים לגמרי‬ ‫מהסרטים שצפיתי בהם בחוץ.‬
‫אפילו שאלתי את עצמי‬ ‫אם באמת אהבתי פעם את הסרטים האלה.‬
‫באופן מוזר, לסרטים שצפיתי בהם בדלת צהובה‬
‫הייתה משמעות גדולה יותר‬ ‫מכפי שנראה שהייתה להם.‬
‫ברגע שחזרתי למציאות‬ ‫וקניתי כרטיס לצפייה בסרט לקולנוע,‬
‫כבר לא הרגשתי ככה.‬
‫בזמנו, הייתי ממש עצובה בגלל הפרידה.‬
‫ובמשך זמן רב לאחר מכן,‬ ‫לא יכולתי להפסיק להתגעגע לימים ההם,‬
‫אבל עכשיו אני חושבת‬ ‫שזה הפך לזיכרון ישן אבל טוב.‬
‫כשמלאו לי 40 ו-50,‬
‫נעשיתי עצוב מאוד.‬
‫כן.‬
‫כי הזמנים האלה נעלמו ככה.‬
‫סרטים היו הדרך שלי במשך זמן רב.‬
‫במשך זמן רב מאז, אפילו כיום.‬
‫אני עדיין חושב‬ ‫שהחיפוש אחר הדרך הוא משמעותי.‬
‫אפילו אם הוא מוביל לבננה בתוך הטלוויזיה.‬
‫הפעולה של להביט פנימה‬ ‫עשויה להיות תהליך של הבנה.‬
‫אבל אלה שלא התחילו‬ ‫את המסע שלהם יישארו במרתף,‬
‫ויאמינו שיש בננות שם למעלה.‬
‫אז במובן מסוים, יש רגעים‬
‫שבהם אני חושבת‬ ‫שאני יכולה לראות את העץ שהיה על המסך.‬
‫- קדחת הדרכים‬ ‫קים מין-היאנג, 2014 -‬
‫אני לא בטוחה כמה זמן נשאר לי,‬
‫אבל יש לי הרגשה‬ ‫שאני יכולה ללכת לעץ הזה עכשיו ולגעת בו.‬
‫אני יכולה לעשות זאת כעת.‬
‫זה מביך לומר זאת, אבל כשהתחלתי לצייר,‬
‫מצאתי את עצמי מציירת משהו שקרוב‬
‫לסצנה האחרונה של "חיפוש אחר גן עדן"‬ ‫מבלי שאפילו הייתי מודעת לכך.‬
‫זה היה דימוי של נערה צעירה שמחפשת משהו.‬
‫לא חשבתי על דלת צהובה כשציירתי את הציור.‬
‫אבל כשאני חושבת על זה היום,‬
‫בוודאי ציירתי את התשוקה שלי‬ ‫למצוא משהו חדש.‬
‫העובדה שלפני 30 שנה‬ ‫הייתה לנו חוויה של סיפור מהאגדות,‬
‫ושלרגע קצר,‬
‫נהנינו פשוט לבלות ביחד בלי לדאוג לעתיד.‬
‫זה מרגיש כמו חתיכת פאזל.‬
‫כל מה שסיפרתי עד עכשיו‬
‫הם סיפורים מלפני 30 שנה בערך.‬
‫אבל לחשוב שחלפו 30 שנה,‬
‫אני פשוט לא מאמין.‬
‫נדלקנו כמו להבה ב-1992 וב-1993.‬
‫כן, אבל אני בטוח‬ ‫שלכולנו יש זיכרונות שונים מאותו זמן.‬
‫חלקנו היו שם רק לזמן קצר.‬ ‫חלקנו נשארו זמן רב.‬
‫והיה גם ג'ונג-טאה, שהיה בעין הסערה.‬
‫אני בטוח שכל אחד מאיתנו‬ ‫זוכר את הדברים אחרת.‬
‫במבט לאחור,‬
‫אני לא חושב‬
‫שאי פעם הייתי חדור תשוקה מטורפת לקולנוע‬ ‫כפי שהייתי אז.‬
‫אלה הזמנים שיצרו את ההתחלה שלי,‬
‫והזמנים שאני רוצה לזכור.‬
‫ולמרות שעזבתי,‬
‫המקום הזה הראה לי את הדרך‬ ‫שהלכתי בה לאחר מכן.‬
‫זו הייתה ההתחלה שלי.‬
‫היינו עושים עבודה טובה‬ ‫אם היינו עושים זאת שוב?‬
‫"על המכון לקולנוע דלת צהובה.‬
‫"המכון לקולנוע דלת צהובה הוא קבוצה‬ ‫של אנשים שהתאספו כדי ללמוד קולנוע.‬
‫"איננו סבורים שלימוד קולנוע‬ ‫הוא משהו שאפשר לעשות לבד…‬
‫"כשחלקנו מידע וחומרים, התחלנו לצמוח לאט.‬
‫"עכשיו, יש בקבוצה יותר מ-30 חברים.‬
‫"אף שיש עוד דרך ארוכה לפנינו,‬ ‫קראנו לעצמנו מכון לקולנוע.‬
‫"בהתאם למסלול הקולנועי שבחרנו בו,‬
‫"התחלקנו למחלקות שונות:‬ ‫ביקורת, בימוי ותסריטאות.‬
‫"כל אחת מהמחלקות האלה‬ ‫מנהלת פעילויות עצמאיות שונות.‬
‫"החברים במכון הקולנוע הם מגוון של אנשים,‬
‫"החל מאלה שזה המפגש הראשון שלהם‬ ‫עם לימודי קולנוע,‬
‫"וכלה בסטודנטים שסיימו את לימודיהם‬ ‫ודוקטורנטים במדעי הרוח.‬
‫"אבל לכולנו יש דבר אחד במשותף.‬
‫"אנו רוצים לגלות את מסע חיינו‬ ‫באמצעות המדיום הקולנועי.‬
‫"המכון מספק תוכניות מתאימות‬
‫"כדי לענות על הצרכים המגוונים‬ ‫בקרב חברים ברמות שונות.‬
‫"אנחנו מאמינים שזה מקום טוב‬ ‫לאלה שרוצים להתחיל את לימודיהם‬
‫"בגישה תיאורטית.‬
‫"כמובן, כל מחלקה מספקת גם‬
‫"תכנית הכשרה לפרויקטים יצירתיים.‬
‫"המכון לקולנוע דלת צהובה‬
‫"ממתין לסטודנטים לקולנוע‬ ‫צעירים, נלהבים ומוכשרים.‬
‫"הקישו על הדלת הצהובה של המכון‬ ‫ופתחו את הדלת הכבדה הזאת לרווחה‬
‫"כדי שתוביל אתכם לחיים עם סרטים‬ ‫ועם תעשיית הקולנוע הקוריאנית."‬
‫וואו.‬
‫זה היה יומרני.‬
‫אם מדברים על גרנדיוזיות!‬
‫זה כתוב היטב.‬
‫ואוו, זה מגניב.‬
‫- קים דאה-יופ מנהל עסק לעיצוב פנים -‬
‫- קים מין-היאנג‬ ‫כותבת, מציירת ומצלמת בסתר -‬
‫- קים סאוק-וו אוהב טיפוס הרים‬ ‫ושיט סירות קאנו, ומנהל עסק סביבתי -‬
‫- קים יון-אה מלמדת קולנוע‬ ‫ואמנות הסיפור באוניברסיטה -‬
‫- קים היונג-אוק עובדת כקולנוענית -‬
‫- באן סה-בום הוא‬ ‫מרצה לפסיכולוגיה באוניברסיטה -‬
‫- ומצלם תמונות בזמנו הפנוי -‬
‫- בונג ג'ון הו סיים זה עתה‬ ‫לצלם את סרטו העלילתי השמיני -‬
‫- לי דונג-הון מנהל עסק להוראת שחמט -‬
‫- לי ביונג-הון‬ ‫מנהל עסק למוצרים רפואיים בארה"ב -‬
‫- לים הון-אה עובדת‬ ‫כקלינאית תקשורת לילדים ולמתבגרים -‬
‫- צ'אנג און-סים‬ ‫היא מורה למתמטיקה -‬
‫- צ'וי ג'ונג-טאה הוציא חמישה סרטים‬ ‫עלילתיים ועובד על הרומן הרביעי שלו -‬
‫- קים הי-ג'ה, קים הונג-ג'ון‬ ‫אהן נאה-סאנג, וו היון, ג'ו סונג-צ'ול -‬
‫תרגום כתוביות: שלמה ליברמן‬