Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Volt az a film.
A Looking for Paradise.
Egy rövid, ötperces film volt, amit még diákként készített.
Az akkori Bong még nem az a Bong volt, akit ma ismerünk.
Mikor láttad a filmet?
Ha a Sárga Ajtó fennállásának időtartamát nézzük,
azt mondanám, hogy a kezdeti időkben, esetleg a közepe táján.
Az egyik nap Bong…
Akkoriban még csak Joon Hónak hívtuk.
Szóval Joon Ho pár hónapig magántanárként dolgozott,
amiből összespórolt egy kis pénzt,
a spórolt pénzén vett egy kamerát, és azzal csinált egy filmet.
Az egészet a saját nappalijában forgatta.
A film egy hernyóról szólt, ami a paradicsomot kereste.
Csinált egy picike hernyót,
és mivel a filmet stop-motion technikával készítette,
kockáról kockára kellett mozgatnia a hernyót.
A végén a hernyó egy plüssmajommal harcolt a nappaliban,
aztán folytatta útját a paradicsom felé.
Hihetetlen volt. Leesett az állam. Teljesen lenyűgözött az a film.
Joon Ho hatalmasat nőtt akkor a szememben.
A film nagyjából ötperces volt.
Valójában 23 perces volt.
És összekeverted a főhőst a gonosszal.
Összekevertem?
- Nem a hernyó volt a főhős? - A gorilla volt az.
Azt hittem, a hernyó volt a főhős.
Szóval a gorilla volt az?
Értem.
Úgy 20 év óta most bukkantam rá először erre a fadobozkára.
Régen nagyon sok holmit tartottam benne.
Nézzétek, miket találtam!
8 mm-es szalagok?
Ezek a 8 mm-es szalagok még a Sárga Ajtó klubból származnak.
Ezek a…
- Azta! - Mind itt van.
- Ilyen sok. - Atyaég!
Mindenféle cucc van a dobozban. Már nem is emlékszem, miket csináltunk.
Minden marhaságot lefilmeztünk.
Remélhetőleg ezekkel könnyebb lesz kibogozni
ezt A vihar kapujában filmbe illő emlékzavart.
Mind itt van.
A plüssgorilla is megvan még, ugye?
Tényleg, az megvan még?
Megvan még, de…
Mondjuk úgy, hogy nincs túl jó bőrben!
Ez elég ciki, de…
SÁRGA AJTÓ: EGY KOREAI FILMKLUB TÖRTÉNETE
„Eszembe jutott a titkos debütáló filmem, amit még senki másnak nem említettem.
Az első hivatalos rövidfilmem, a Baeksekin előtt
csináltam egy animációs rövidfilmet, aminek a címe Looking for Paradise.”
JU SUNG-CHUL
Bong Joon Hóval is készítettem interjút A debütáláshoz.
Úgy beszélt róla, mintha valami államtitkot kotyogna ki.
Körbenézett, és azt mondta: „Igazából csináltam egy másik filmet is.”
Mondom magamban: „Ezt kihagyom a könyvből, nem hiszem, hogy fel tudom használni.”
De végül érdekes sztori volt.
„Úgy 20 embert hívtam meg a Sárga Ajtó karácsonyi bulijára,
és megtartottam az első filmpremieremet. Végig rákvörös volt az arcom.
Az egész világon csak azok látták azt a filmet,
akik aznap eljöttek a bulira.”
Hallasz, Jong-tae?
Szevasz!
Látsz engem?
Aha, látlak.
- Nagyon el vagy havazva? - Aha.
Pár nap múlva jelenik meg a filmed, ugye?
Igen, és jó sok dolgom volt vele a szűkös büdzsé miatt.
Kevésből kellett csodát művelnem.
Úgy látom, Se-bum festi a haját.
- Rég láttalak, Se-bum. - Szia, Ban!
Csak nem fested a hajadat, Se-bum?
Hát muszáj.
Különben teljesen ősz lennék.
Úgy nézel ki, mint valami miniszter.
Mintha most érkeztél volna valami miniszteri ülésről.
- És itt van Byung-hoon is. - Lát minket?
Szia!
Nahát, Byung-hoon! Atyaég!
Öregem, Byung-hoon!
- Itt vagyunk! - Látsz minket?
Szerintem nem lát minket.
- Szia! - Hallasz minket?
- Látlak titeket. - Oké.
Mennyi most nálad az idő? Elmúlt már éjfél?
Lassan 11 óra lesz.
Este 11?
- Aha. - Jesszus!
Azt tudod, hogy egy kicsit már töröd a koreait?
Ne már!
Csináljuk inkább angolul? Mit szólsz, Byung-hoon?
Beszélsz angolul?
- Halihó! - Min-hyang!
- Csajok! - Sziasztok!
Hahó!
Sziasztok!
- Te jó ég! Ezek meg kik? - Ez mikori?
Jesszus, nézzenek oda!
- De miért… - Rossz a fókusz.
Akkoriban ki nem állhattam az ilyesmit.
És még mi neveztük magunkat filmklubnak.
Az összes kép homályos.
Ez oltári, de komolyan, ki csinálta ezeket?
Ki a bűnös?
Én tuti nem. Rajta vagyok a képen.
Én is rajta vagyok.
Várjatok, én hiányzok róla!
Ez én vagyok?
Miért fényképezgettünk egy rágót?
- Biztos fókuszteszt volt. - A fókuszt teszteltük.
Még nem ismertük a fényképezőgépek alapvető működését,
és az olyan alapdolgokat, mint az expozíció, a rekesz…
Nem bizony.
A záridő, a fókusz és a többi.
Pont ezért alapítottuk a klubot, hogy megtanuljuk ezeket a dolgokat.
Ezért nincs ezekben a képekben semmi művészi.
Csak egy csomó homályos fotó.
Ez nem Kim Hye-ja háza előtt volt?
De igen, ezek ott készültek.
Ha kinéztünk az irodánk ablakán,
ráláttunk Ms. Kim kertjére.
Meg a kapujára is.
Rengeteg képet csináltunk a kőfal előtt,
annyira szép volt.
Nézzétek, milyen szexin pózol Dae-yup!
Ha tudtam volna a klubról, egy kicsit gyakrabban kinéztem volna.
De akkoriban csak arra tudtam gondolni, hogy:
„Onnan fentről rálátnak a házamra!”
Hát igen, sose tudni, hogy mit hoz az élet.
Elmesélem a legkedvesebb emlékemet Joon Hóról.
A halál jele premierje után,
valamikor 9 után, talán úgy este 10 körül felhívtál engem,
és azt mondtad:
„Tudod, hol vagyok, Jong-tae? Itt vagyok a Kjongszo Irodaház előtt.”
Szó szerint így mondtad.
Nagyon örültél neki, hogy a filmed sikert aratott,
és nosztalgiából felidézted a régi, húzósabb napjainkat.
A kjongszói napokat.
Régen még magánépület volt, de ez azóta már megváltozott.
Igen.
Azóta eltelt 30 év.
Ezen az útvonalon mentünk a Sárga Ajtó irodájába.
Igen.
Hogy őszinte legyek,
a Sárga Ajtónál töltött időt én egyáltalán nem éreztem munkának.
Olyan volt, mintha csak szórakoztunk volna.
De miért pont a Kjongszóban voltunk?
Jong-tae akkor már bérelt ott egy irodát?
Jong-tae akkoriban épp mesterképzésen volt a Tongguk Egyetemen.
Jegelte a tanulmányait, és kivett egy irodát,
mert modellügynökséget akart alapítani a barátaival.
A mesterképzés első napja után nagyon csalódott voltam.
Ahhoz képest, hogy mesterképzés volt,
szinte semmit sem tanítottak nekünk.
Tisztán emlékszem, hogy az egyetemnek volt egy 16 mm-es kamerája.
Olyan jó lett volna, ha megtanítják, hogyan kell használni,
de csak megmutatták, hogy:
„Így néz ki egy 16 mm-es kamera.” És ennyi.
- Ennyi volt az egész? - Ennyi.
Valamikor akkortájt…
jött Dong-hoon.
Akkor ismertem meg Lee Dong-hoont.
Részmunkaidős voltam a Today's Könyvesboltban,
ami a Jonsze Egyetemmel szemben volt.
Akkor még nem voltak mobilok,
de a könyvesboltban volt egy hirdetőtábla,
és az emberek oda írták ki, ha szükségük volt valamire.
Kiírtam, hogy meg akarok ismerni egy filmművészetis diákot,
és így hoztak össze Choi Jong-tae-vel,
aki épp akkor szüneteltette a filmes mestertanulmányait.
Szóltak, hogy a filmekről akar tanulni,
én meg mondtam, hogy nyugodtan küldjék csak hozzám.
Érdekes, hogy így alakult.
Ha ma kérne erre valaki, azt kérdezném:
„Miért tanítanék én egy idegennek bármit is a filmekről?”
De annak idején az egyetemekben és a klubokban
volt valamiféle ártatlanság,
és ezért akkoriban ez egy teljesen természetes dolog volt.
Ha akkor nem keresnek meg azzal, hogy tanítsak neki a filmekről,
teljesen másképp alakult volna az életem.
Most minden más lenne, talán jó értelemben, vagy…
Sőt, talán most minden sokkal jobb lenne.
Nem volt semmi konkrét célom ezzel az egésszel,
de érdekelt a dolog, így el is mentem hozzá.
Dong-hoon mondta, hogy ismer egy felsőbb éves srácot,
és megkérdezte, hogy őt is elhozhatja-e, mire én igent mondtam.
Nem akartam egyedül szenvedni, ezért Bongot is belerángattam a dologba.
Már egészen általános iskolás korom óta imádom a filmeket,
és mindig is filmrendező akartam lenni.
Hogy miért, azt nem tudom.
Talán mert folyton a tévét bámultam. A családom soha semmit nem csinált,
nem utazgattunk, nem sportoltunk,
az egész család csak a tévét bámulta.
Óriási hatással tud lenni az emberre, ha valamit kontextus nélkül lát.
Általános iskolásként láttam A félelem bérét.
Meg a Biciklitolvajokat.
Egyszer gyerekként ellopták a biciklimet,
és emiatt a Biciklitolvajok egyszerűen teljesen beszippantott.
Pedig akkor még semmit sem tudtam Vittorio De Sicáról és a neorealizmusról.
Épp ezért volt rám akkora hatással.
És életemben először elérkezett a lehetőség,
hogy alaposan tanulmányozhassam, és újra meg újra megnézhessem a filmeket.
Nem volt semmilyen filmes előképzettségem, és még forgatáson se dolgoztam soha,
de életemben először végre filmekkel foglalkozhattam.
Leültettem Bong Joon Hót és Lee Dong-hoont,
és az Understanding Movieszal kezdtünk.
Akkor kezdtek megjelenni a filmekről szóló könyvek.
Igen.
Ma már egy komplett filmes részleg van a könyvesboltokban,
de akkoriban alig voltak filmekről szóló könyvek.
Volt ugye az Understanding Movies Giannettitől…
És az A History of Film Ellistől. Csak ez a kettő volt.
- Ennyi. - És a többi…
Akkoriban kezdtek el megjelenni az első vegyesboltok is.
Abban az időben én…
Kivághatjuk azt a részt, amikor a vegyesboltokat említi?
Úgy hangzik, mintha százévesek lennénk.
- Azelőtt tényleg nem voltak vegyesboltok? - Nem bizony.
Igaz. Olyan helyekre jártunk el kávézni, mint a Doutor.
Tényleg, a Doutor. Már az is megszűnt.
Muszáj voltam tanítani nekik valamit, de azt se tudtam, hol kezdjem.
Akkoriban Joon Ho részmunkaidős menedzser volt
egy fizetős tanulószobánál.
Rengeteg szabadideje volt, ezért ráparancsoltam, hogy:
„Ne csak lazsálj, inkább csinálj átiratot az A History a Filmből!”
De sose csináltam meg azt az átiratot!
Bong képes lett volna rá.
Sőt, biztosra veszem, hogy meg is csinálta.
Én képtelen lettem volna rá, de ő biztosan megcsinálta.
Ez tisztára olyan, mint A vihar kapujában.
Már hogy tudtam volna átírni egy olyan hosszú könyvet?
A VIHAR KAPUJÁBAN AKIRA KUROSAWA, 1950
Nem tudom. Elvesztettem az emberiségbe vetett hitem.
Nem is emlékszel rá, Bong?
De igen, és a te kérésedre ki is olvastam, de nem csináltam meg az átiratot.
De emlékszem, hogy megmutattad a jegyzeteidet.
- Tényleg? - Igen, innen tudom, hogy megcsináltad.
- Egy pillanat! - Máskülönben honnan tudnám?
Ez az a könyv.
A History of Film, írta Jack C. Ellis.
Akkor csak belekezdtél? De emlékszem a jegyzeteidre.
Biztos feladtad pár oldal után.
Olyan volt, mint a Sungmoon-féle angolkönyv.
Pár oldal után mindenki feladja.
Így most már értem.
Sungmoon könyvébe is mindenkinek beletörik a bicskája.
Ez volt a kezdet.
Én, Bong Joon Ho és Choi Jong-tae voltunk ott a kezdetekkor, és aztán…
KÉK BÁRSONY
Az egyik nap éppen otthon heverésztem,
amikor hirtelen rám tört a vágy, hogy filmeket akarok tanulmányozni.
De olyan erős volt ez a vágy, hogy még aludni se bírtam.
- Hoon-a még az elején csatlakozott. - Igen.
Ismertem egy pszichológushallgatót, aki ugyanúgy imádta a zenét, mint én,
és ő mondta, hogy van egy srác a szociológián,
Bong Joon Ho, aki szereti a filmeket,
és hogy fel kéne hívnom őt.
„Bong Joon Ho? Ez aztán érdekes név! Úgy hangzik, mint a bonjour.”
Így jegyeztem meg a nevét.
Felhívtam, és azt mondta, hogy menjek el Hongdébe.
Jong-tae, te, én és Hoon-a.
Emlékszel az első szemináriumunkra, amit négyen tartottunk?
Megbeszéltük, hogy mindenki hoz egy-egy filmet.
Jong-tae Theo Angelopoulos filmjét, a Táj a ködbent hozta,
én pedig Truffaut-tól a…
- Tudom. - Amelyikben ő játszotta a rendezőt.
Amerikai éjszaka!
- Te mit hoztál? - Akkor még nem érdekelt annyira a téma.
- Nem emlékszem! - Négy filmet néztünk meg.
Igen.
Megnéztük mind a négyet, amit hoztunk, azután pedig a filmekről beszélgettünk.
Valóban, így volt.
Az egyik nap éppen a Pekjang utcán sétáltam,
és összefutottam az egyik barátnőmmel, akivel gyakran egymásba botlottunk,
ő épp az utca túloldalán sétált.
Elkezdtünk filmekről beszélgetni. Akkoriban érdekeltek a filmek,
és ezt meg is említettem neki, mire ő:
„Komolyan? Benne vagyok egy filmes csoportban,
most fogjuk nézni Az utat.
Van kedved csatlakozni?”
Mondom neki: „Persze!” Így csatlakoztam a Sárga Ajtóhoz.
Ez a barátnőm Lim Hoon-a volt.
Igen.
Most, hogy ezt lejátszottad, már dereng valami.
De igazából én már azelőtt is ismertem Min-hyangot.
Egyszer a bölcsésztudományi kar előadott egy darabot,
a címe Aranykoronás Jézus volt,
és Jézust egy nagyon menő diák játszotta.
Lenyűgöző darab volt,
és a diák, aki Jézust játszotta, az Min-hyang volt.
Akkoriban a csoportunk még teljesen szervezetlen volt.
Csakis azért csatlakoztunk,
mert egyszerűen imádtuk és tanulmányozni akartuk a filmeket.
Eun-simről az a nap ugrik be,
amikor beállított egy mellszoborral, amilyet a művészhallgatók is használnak,
és azt mondta: „Rajzoljuk le!” Hirtelen azt akarta, hogy rajzoljunk!
Az annyira váratlan volt!
Mondom magamban: „Minek hozta ide ezt a mellszobrot?”
De páran el is kezdték lerajzolni.
Szóval jó pár csodabogár is volt a klubban.
Nagyon szűkös volt a hely,
és volt egy kerek asztalunk, ahol nagyjából heten fértünk el.
Csak ültünk és beszélgettünk.
Megnéztünk egy filmet, és mindenféléről beszélgettünk,
hogy ki mit hallott mostanában, vagy ami éppen az eszünkbe jutott.
Akkoriban még ilyen amatőrök voltunk.
Jong-tae volt a vezetőnk, és egyáltalán nem voltak tervei,
de nekünk tetszett, hogy nincsenek se tervek, se szervezettség.
A társadalom különcei voltunk.
Igen, Choi Jong-tae és a csipet csapata.
Nyitott fiatalok kis csoportja voltunk,
akik összejöttek, és megosztották egymással az álmaikat.
Valamiért a 90-es évek elején sokan rákaptak a filmek tanulmányozására.
Egyetértek.
Hiába voltak még aktív mozgalmak, mégis mintha falba ütköztünk volna.
A peresztrojka, a glasznoszty, a Szovjetunió bukása és a többi miatt.
Ez olyan, mint…
Mint valami makroszkópikus elemzés.
Nem tudom, hogy mi az oka,
de rengeteg klub jött létre, ami mind a filmek tanulmányozásáról szólt.
Ami engem illet, én azért kezdtem el filmeket tanulmányozni,
mert önmagam kerestem.
- Önmagad kerested? - Aha.
Találni akartam valamit, ami érdekel is, és tetszik is.
Akkoriban mindenkit a diktatúra megdöntése
és az alkotmány eltörlése foglalkoztatott.
Azt hiszem, hogy a párt bukása után valahogy mindenki lehangolt lett,
és ez alól persze én sem voltam kivétel.
Mindannyian kerestük a helyünket.
Nem tudtunk mihez kezdeni a rengeteg fölösleges energiánkkal.
És addigra már a diákmozgalmak is véget értek.
Tehát a klub olyan volt, mintha összefújta volna a szemetet a szél.
Hogy szebben fogalmazzak, a találkozásunk szinte sorsszerű volt.
Legalábbis szerintem.
A 2000-es években gyakran megkérdezték a külföldi filmfesztiválokon,
hogy a koreai filmek hogyan…
Robbantak be?
Hirtelen rengeteg filmet csináltunk, és felfigyeltek ránk a filmfesztiválokon.
„Hol bujkáltak mostanáig ezek a rendezők?
Mi a fene történt?”
Aztán meséltem a Sárga Ajtóról.
Olyanokat mondtam, hogy:
„Mi voltunk az első filmrajongó generáció.
A mi generációnkban voltak az elsők, akik tudatosan tanulmányozták a filmeket.”
Mi voltunk az elsők.
„Mi voltunk az első olyan filmkészítők, akik egyben filmrajongók is voltak.”
Az újságírók könnyebben megértették, ha így fogalmaztam.
Ezért meséltem nekik a generációnkról meg a többiről.
A kormány betiltotta az alacsony költségvetésű,
16 mm-es Paupjeonya című film vetítését…
A Csangszangot Hawks filmesei igazi szupersztárok voltak.
Volt egy csomó rajongójuk, akik évről évre várták a filmjeiket.
A Youth is egy meghatározó csapat volt.
Miután a Cinematheque 1895 SA/sére változtatta a nevét,
ők lettek a leghosszabb múltú privát filmklub.
Mintha az addig bujkáló filmrajongók
hirtelen elözönlötték volna az utcákat.
PAUPJEONYA CSANGSZANGOT HAWKS, 1990
HOMO VIDEOCUS BYUN HYUK, E J-YONG, 1990
Ilyen észveszejtő dolgok történtek a 90-es években.
Olyan volt, mintha a kormány valamiféle drogot tett volna az ivóvízbe,
és az ország minden lakójából filmrajongót csináltak volna.
CSANGSZANGOT HAWKS
CINEMATHEQUE 1895
Ezekhez a csapatokhoz képest a Sárga Ajtó egy rejtélyes és furcsa…
- A Csangszangot volt a Premier League. - Igen.
Jung Ji-woo Youth stúdiója volt a Bundesliga, mi pedig egy…
- Egy amatőr klub. - Hozzájuk képest amatőrök voltunk.
Ki kellett volna fizetnem a negyedik szemeszter tandíját,
de annyira pazarlásnak éreztem!
Rájöttem, hogy egy csomó filmes holmit tudnék venni
a tandíjra szánt pénzből.
Szóval úgy döntöttem, hogy jó nagy bajba keverem magam, és…
HONGDE
És alapítottam egy filmintézetet.
HONGIK EGYETEM ÁLLOMÁS
Persze a családomat nem avattam be.
Akkoriban a Sárga Ajtó
egy szogjo-tongi irodaház második emeletén volt.
Maga az épület…
ilyen téglalapszerű volt.
Középen volt egy folyosó,
és itt volt a Sárga Ajtó Intézmény ajtaja.
Ahogy beléptünk az ajtón,
balra volt egy kerek asztal,
általában ott tanult Joon Ho.
Az ajtóval szemben volt egy kicsike tévé,
amin egy csomó videóklipet meg mindenféléket néztünk.
Az összes bútort sárgára festettük.
Dae-yup is beszállt a festésbe, ugye?
Emlékeim szerint te vetted a festéket Jong-tae-vel.
Eredetileg semmi sem volt sárga,
de ti azt mondtátok: „Legyen minden sárga!”
És mindent sárgára festettetek.
Akkoriban valamiért nagyon szerettem a sárgát,
pontosabban az élénk citromsárgát.
Szerintem a sárga egy gyönyörű szín.
Emlékeim szerint csak sárga festéket sikerült szereznünk.
Akkortájt épp egy építkezésen dolgoztam, és abból maradt némi festék,
ami véletlenül pont sárga volt.
Gondoltam: „Ez is megteszi.” És végül fel is használtuk.
Szóval a véletlen műve, hogy minden sárga lett.
Eredetileg nem Sárga Ajtó volt a nevünk.
Nem bizony.
- Valamilyen Filmintézet voltunk. - Igen, valami…
Aztán beleástuk magunkat a szemiotikába, és így lettünk végül Sárga Ajtó.
Így igaz.
Olyasmiken agyaltunk, mint a signifiant, signifié.
- Egek! Ez annyira kínos! - Mindennek szimbolikus jelentést adtunk.
- Inkább csak próbálkoztunk vele. - Igen.
Csak a felszínt karcolgattuk, de legalább mertünk beszélni róla.
Például: „A kép és a gondolatiság egyezik. Tehát ez konkrétan egy sárga ajtó.”
Igen!
Akkor ezért hívták a kritikai részleget „S-S”-nek.
- Signifiant, signifié. - Azt hiszem, igen.
- Ugyanez volt a helyzet a SA/sé klubbal. - Úgy van.
Signifiant, signifié.
- A híres Tehak utcai filmklub. - Igen.
Nekik konkrétan ez volt a nevük.
Mi aztán mindenre ráhúztuk a signifiant, signifiét, ugye?
Ahogy mondod.
Amint először hallottunk a signifiant, signifiéről,
egyből elkezdtünk ezzel dobálózni.
Tényleg.
Irtó büszkék voltunk magunkra, hogy megértettük a koncepciót.
De miért voltunk úgy megbolondulva a szemiotikáért?
Ott volt még a szemiológia, a posztmodernizmus…
Posztmodernizmus.
- És a posztstrukturalizmus is. - Igaz.
Akkoriban Roland Barthes meg a hasonló koncepciók voltak a menők.
Alig értettük ezeket, mégis leültünk, és szemináriumokat tartottunk róluk.
Nem tudom, hogy ma létezik-e még ilyesmi, de régen az egyetemek környékén voltak a…
A másodpéldányos könyvesboltok.
Hatalmas tornyokban álltak az angol nyelvű eredeti könyvek másolatai.
Még antológiák is voltak.
Jong-tae folyton mondogatta, hogy: „Ezt meg ezt kell elolvasnunk.”
Dehogyis, én nem válogattam, csak mindent megvettem.
Pedig azt se tudtam, miről szólnak!
Csak tömegével vásároltam a könyveket.
De párat azért kiválasztottunk, és azokat el is olvastuk.
Emlékszem, hogy együtt tanulmányoztuk Dudley Andrew könyvét.
Dudley Andrew!
- Tényleg! - Ő rendesen megizzasztott minket.
Azt kínszenvedés volt lefordítani.
Min-hyang, te jó voltál angolból. Angol szakos voltál, ugye?
Igen, de még úgy is kész zagyvaság volt nekem.
A többiek angoltudása épphogy csak elment.
Se-bum, te hányadéves PhD-hallgató is voltál,
amikor csatlakoztál hozzánk?
Én pont a PhD előtt csatlakoztam.
- Pont előtte? - Aha.
- De mindannyian „Dr. Bannak” hívtunk. - Tényleg így volt.
Mert már akkor tudtátok, hogy megszerzem a PhD-t.
És egy fura becenevet is adtunk neked.
- „A szövegmagyarázó.” - „A szövegmagyarázó tudós.”
Tényleg, emlékszem.
A szemináriumokon felosztottuk egymás között az oldalakat,
úgy fordítottuk az angol nyelvű könyveket,
és ha valahol hibáztunk, te minden hibára egyesével rámutattál.
Igen, onnan jött a becenevem, hogy minden szót megmagyaráztam,
és megmondtam, hogyan kell fordítani.
Nagyon jók az elméleti szemináriumok,
az egyetlen gond velük az, hogy az ember rögtön utána mindent el is felejt.
Seok-woo, te akkoriban Kim Sung-suval és az ő rendezőcsapatával dolgoztál, ugye?
Igen, elég sok rövidfilmen dolgoztam,
ott voltam a legtöbb akkori 16 mm-es rövidfilmjük forgatásán.
Dae-yup, te ismered Jung Woo-sungtól a Biteu-t, ugye?
- Aha. - Azt én is ismerem.
Seok-woo volt a film rendezőasszisztense.
Akkoriban nagyon híres volt Kim Sung-su csapata,
de nagyon keményen kellett robotolni nála.
Aki túlélte azt a darálót, az egy igazi…
Akkor Seok-woo volt az első közülünk, aki forgatáson dolgozott.
Azok után biztos nagyon izgalmas lehetett velünk…
Gonosz vagyok, ha azt mondom, hogy „vicces” lehetett?
Mármint több forgatáson is dolgoztál, aztán csatlakoztál a Sárga Ajtóhoz,
olyan csodabogarakhoz,
akik angol nyelvű könyvekre csorgatták a nyálukat.
Hát igen, szerettünk okoskodni.
De most őszintén, mennyire voltunk röhejesek?
Milyen volt látni, ahogy fura szemináriumokat tartunk,
meg ahogy angol könyveket tanulmányozgatunk Se-bummal?
Hát, amikor először láttam, hogy mit csináltok,
egy kicsit amatőröknek tűntetek.
Amatőrök voltunk, ugye?
De én eléggé beképzelt voltam akkoriban…
és borzalmasan sajnálom, hogy olyan voltam.
Most nem erre akartam célozni.
Akkoriban bármit megadtam volna, hogy csinálhassak egy rövidfilmet,
de fogalmam sem volt, hogyan kell filmet forgatni,
így hát arra gondoltam, hogy: „Ha elég sokáig nyüstölöm Seok-woo-t,
talán sikerülhet összehoznom valamit.”
Mondd csak, Yoon-a, te akkor már a mesterképzést csináltad?
A mesterképzés második szemeszterében csatlakoztam a Sárga Ajtóhoz.
Nem úgy volt, hogy külföldre mész tanulni?
Én akkor már házas voltam.
Tényleg?
Igazából pont akkortájt mentem férjhez, és emiatt alig tudtam veletek lenni.
Nagyon szerettem volna, de egyszerűen nem volt rá időm.
Túl mozgalmas volt az életem.
Akkor te is olyan voltál, mint Dae-yup. A felnőttek csapatát erősítetted.
Ha két csoportra osztanánk a klubot, voltak a felnőttek és a gyerekek.
Tudjátok, amikor Yoon-ával beszélgettem, én képtelen voltam őt letegezni.
Még ha cimborák is voltunk, ő már házas asszony volt,
ezért úgy is viselkedtem vele, és magáztam.
Ez komoly?
Mondd csak!
Van egy kérdésem. Más is emlékszik még arra,
hogy gyakran rendeltünk kaját az irodába?
Én emlékszem. Akkor használtuk először a „Sárga Ajtó” nevet,
amikor kínait rendeltünk.
Megkérdezték, hogy hova hozzák, és azt mondtuk, hogy:
„Keressétek a sárga ajtós irodát a másodikon!”
- És innen jött a nevünk. - Tényleg innen jött?
Aha. És ha egy ismerős be akart ugrani hozzánk, azt mondtuk:
„Látsz majd egy sárga ajtót, ott megtalálsz minket.”
Aztán egy nap azt mondta Jong-tae: „Legyen a nevünk Sárga Ajtó!”
És utána adtunk neki jelentést is.
Amikor valakivel filmekről beszélgettünk,
sokszor került szóba olyan film, amit mi sose láttunk,
és ezért nem értettük, hogy miről beszél.
Mint az a német expresszionista film, a Caligari.
A filmtörténetes könyvben egyetlen pillanatkép szerepelt a filmből,
de mivel nem tudtuk megnézni,
az egész filmet a könyv leírása alapján képzeltük el.
A vonat érkezését is csak úgy tudtuk megmutatni a diákoknak,
hogy átmásoltuk egy kazettára, hiszen akkor még nem volt YouTube.
De ma már minden adott.
Hát igen, filmeket kellett néznünk,
és egy filmintézet legfontosabb küldetése a filmek beszerzése.
Amint megtudtuk, hogy valakinek van egy filmje,
azonnal kölcsönkértük tőle, hogy átmásolhassuk.
Ez volt a legfontosabb küldetésünk,
és Bongot bíztuk meg ezzel a feladattal.
A mi időnkben nem sok helyről lehetett kikölcsönözni ezeket a filmeket.
Mármint ezeket az úgynevezett művészfilmeket.
De Bongnak nagyon jó szimata volt a kereséshez.
Mivel akkor még minden analóg volt,
a másolás során minden egyes filmet végig kellett néznünk.
Nem volt más választásunk.
Ha kétszer másoltuk át, kétszer is kellett végignéznünk.
Egy filmről általában három-négy másolatot készítettünk,
és az eredeti kazetta többszöri másolása miatt
minden másolat képhibás lett.
Az amerikai filmek
mindig egy FBI-os figyelmeztetéssel kezdődtek.
A koreai filmek
tigrisekkel és fekete himlővel próbáltak eltántorítani az illegális másolástól.
Az ember jövőjét akár egyetlen film is megváltoztathatja.
De mi egyedül csak illegális másolás útján tudtunk hozzájutni ezekhez a filmekhez.
A KÖVETKEZŐ FILMET A MONOGRAM PICTURES EMLÉKÉNEK AJÁNLJUK
A film címét mindig ráírtuk a kazettára.
Vagyis egy matricára, amit ráragasztottunk a kazettára.
De kézzel írva egy kicsit bénán festett.
KIFULLADÁSIG JEAN-LUC GODARD, 1960
A Godard-filmek címét például franciául írtam.
Írhattam volna akár a koreai címét is, hogy: „Ne meosdaelo haela”,
de mivel tudtam a francia címét is, inkább azt írtam rá.
A, B-O-U-T, D-E, S-O-U-F-F-L-E.
À bout de souffle? A kiejtéssel gondban vagyok.
Aki beszél franciául, az tudja.
Szóval kinyomtattam a címeket egy A4-es lapra,
odatartottam a lapot egy lámpához, a címekre helyeztem a matricákat,
még egyszer kinyomtattam a címeket, azok így a matricákra kerültek,
és felragasztottam.
Kihasználtam, hogy leleményes vagyok.
Néhány korai kazettán még kézzel írt címek voltak,
de a későbbi kazettákon
már szépen nyomtatott matricák szerepeltek.
Később a filmmásolásra koncentráltunk,
hogy kazettáról kazettára felépítsünk
egy komplett filmes tárházat.
A rajongót a megszállottsága motiválja.
Egy külső szemlélőnek furcsa lehet, amit a rajongók csinálnak,
de a rajongók számára ez a motiváció egyszerűen zsigerből jön.
A mi megszállottságunkat a filmek iránti rajongásunk táplálta.
Ma már léteznek táblázatszerkesztő programok,
de régen mindent kézzel kellett csinálnunk.
Azt hiszem,
nekem pont Joon Ho tanította meg, hogyan kell használni az egeret.
„Azért hívják 'egérnek', mert úgy néz ki, mint egy egér.”
Szó szerint így mondta.
1992-ben kezdtük el vezetni.
„A Filmtár jegyzéke. A jegyzék vezetője: Bong.”
- Szép a kézírás. - Mit jelölnek a csillagok?
Hogy azokat ne hagyjuk elkallódni?
Talán. Vagy pedig azt, hogy…
„Patyomkin páncélos.”
A „Forradalom előtt” Bertoluccitól.
Akkor a csillaggal jelöltek azok…
- Amiket nem tudtunk megnézni? - Aha, valami olyasmi.
A „Magánbeszélgetés” Coppolától. Ezt együtt néztük meg.
Emlékszem.
Mi magunk is vettünk pár kazettát.
- Hvanghak-tongban, ugye? - Igen.
- Ott voltak a nagykerek. - Úgy van.
És az utcai árusok olcsón adták a kazettákat.
- Darabját 2500 wonért árulták. - Igen, emlékszem.
- Olyan volt, mint egy kincsvadászat. - Igen.
De a sok pocsék film között találtunk Kim Ki-young-filmeket…
- Bizony. - És Dušan Makavejev-filmeket is.
- Abel Ferrara-filmek is akadtak. - Andrzej Wajda.
A New York királya Andrzej Wajdától.
Itt-ott akadtak eldugott kincsek,
de furán fordították a címeket.
- Az biztos. - Szóval vadászni kellett.
Aki rengeteg új filmet ajánlott, és sok hasznos tippet adott,
az Kim Hong-joon volt.
- Valóban. - Egy első generációs filmrajongó.
Most ő a Koreai Filmarchívum igazgatója.
Még egy könyvet is írt. De elég hosszú a címe. Mi is volt az?
Two or Three Things I Know About Film.
- Nagyon kelendő volt a 90-es évek elején. - Igen.
- Sok magunkfajta megvette. - Úgy van.
Ha a 60-as, 70-es években írtam volna,
amikor a könyvben említett filmeket még lehetetlenség volt megnézni,
a könyv hasznavehetetlen lett volna.
De ha olyankor írtam volna,
amikor olyan könnyű filmeket nézni, mint ma,
szintén hasznavehetetlen lett volna.
Annak idején még kevés filmet vetítettek a mozikban,
de a videókazettáknak hála rengeteg film vált elérhetővé a számunkra.
Olyan sok, hogy azt se tudtuk, melyik film jó, és melyik rossz.
DÜHÖNGŐ BIKA
„Az olvasó talán nem is tudja,
de a rendező ezen filmje eredetileg más címmel jelent meg,
és ez a cím felettébb abszurd.”
Mint a „Szerelem és valami”. De igazából…
Először mindig a könyvből olvastunk egy adott filmről…
- Abból tudtuk az alapokat. - És csak utána vettük meg magát a filmet.
Úgy emlékszem, hogy álnéven írta a könyvet.
- Nem a saját nevén. - Nem.
Valami Gu volt…
- Gu Hoe-yeong. - Igen!
Ami annak a rövidítése, hogy: „a 90-es évek filmjeinek a rajongója”.
Az volt az első alkalom, hogy amit írtam, azt a nagyközönség is olvasta.
Ettől egy kicsit megijedtem, és nem akartam használni az igazi nevemet,
ezért kitaláltam egy álnevet. Ez volt a Gu Hoe-yeong.
Sokan hitték azt, hogy ez egy rövidítés: „a 90-es évek filmjeinek a rajongója”,
és bár ez klasszul hangzik, de nem igaz.
Amikor az álnéven töprengtem,
épp ott volt mellettem egy újság, a The Hankyoreh,
és a gyászjelentésben megláttam a Gu Yeong-hoe nevet,
amit egyszerűen megváltoztattam Gu Hoe-yeongra.
Abban az időben nagyon rossz volt a filmes szakma társadalmi megítélése,
tehát ha akkoriban valaki a filmiparban dolgozott,
az szégyent hozott a családjára.
Hogyhogy ez megvan még? Számold csak meg, hogy hány filmünk volt!
Oké.
Te úgyis jól tudsz számolni.
Csak jól tudok saccolni.
Úgy 3-400 film.
- Talán úgy 427. - Kevesebb, mint gondoltam.
- Hány sor van egy oldalon? - Nagyjából 30.
- És az ábécénk 24 betűs. - Mindjárt megszámolom.
- Négy, öt. - Mondjuk, hogy 20!
Nyolc.
Kilenc, tíz.
Tizenegy és fél.
- Azt hiszem… - 17 oldal, azaz 17-szer 30.
- Az 510-re jön ki. - 510.
- Akkor úgy 500 kazettánk volt. - Igen.
De csak a jegyzék szerint, amit egy idő után már nem vezettünk.
Ez igaz.
Amikor először jártam a Sárga Ajtónál,
te éppen egy táblázatot rajzoltál egy óriási papírlapra.
- Táblázatot? - Aha.
- Gyakran irkáltál hatalmas papírlapokra. - Biztos a tartozásaimat vezettem.
Hajlamos vagyok megszállottan dolgozni,
ezért voltam én a tökéletes jelölt a feladatra.
Hogy is mondjam? Olyan voltam, mint egy osztályfelelős.
- Csak én egy kicsit túlbuzgó voltam. - Nem is kicsit.
Az a fajta, aki árulkodik, ha valaki beszélget az órán.
Csak én itt kazettafelelős voltam.
„Ha nem figyelsz oda a kazettáidra,
egy hónap alatt elveszíthetsz mindent, amit éveken át gyűjtögettél.”
Egyszer valaki ezt mondta nekem, és azután szinte üldöztem az embereket.
Csúnyán néztem, és azt mondtam:
„Mikor adod vissza a Godard-filmet, amit kölcsönadtam?”
Konkrétan ezt csináltam.
„Add vissza a kazettát! Tudom, hogy már két hete nálad van.”
Maga tényleg undorító.
Foggal-körömmel óvtam a gyűjteményemet.
Hogy érti, hogy: „undorító”?
Ez meg mi?
„SHOCK” RENDEZŐI RÉSZLEG ELSŐ SZÖVEGELEMZÉSI SZEMINÁRIUM
Atyaég!
Ez az a szeminárium volt, amikor filmeket néztünk és elemeztünk.
„Jelenetelemzés különböző szituációk esetén.
Alkalmazd az elemzési szempontokat
műfajonként, forgatókönyvírónként és mozgalmanként!”
Mintha annyira értettünk volna az elemzéshez!
Fogalmatlanok voltunk, de azért csak próbálkoztunk.
Azt írja: „Elemezz egy filmet jelenetenként!”
Léptetőtárcsás VHS-lejátszó.
- Bent van! Az ütőjátékos kiesett! - De hát kint volt!
Nézzük vissza!
A léptetőtárcsával minden egyes mozzanatot láthatunk.
- Aztán megjelent a léptetőtárcsa. - Igen.
Manapság ugye már az iPhone-okon meg minden mobilon vannak
videószerkesztő alkalmazások,
és az alkalmazások miatt elavultnak tűnhet a léptetőtárcsa,
de amikor megjelent, mi odáig voltunk érte.
Úgy van.
Előre-hátra tekerhettük a filmeket,
és képkockánként elemezhettük a jeleneteket.
Kielemezhettük a vágást és a dublőrös megoldásokat is.
Az előző generációs filmrajongóknak,
például Jung Sung-ilnek és Kim Hong-joonnak
különféle intézetekbe kellett járniuk, hogy filmeket nézhessenek.
- És náluk még visszatekerés sem volt. - Így igaz.
De nekünk már ott volt a léptetőtárcsa, ami nagyban megkönnyítette az elemzést.
Még emlékszem, amikor megtartottuk az első szövegelemzési szemináriumot.
Melyiket is elemeztem én? A Dühöngő bikát? Vagy az Aranypolgárt?
Persze az összeset megnéztem.
A Nagyvárosi fényeket és az Áldozathozatalt is.
Lehet, hogy mégiscsak mindet elemeztem. A jegyzetek is megvannak?
- Igen, megvannak. - Tényleg?
Végül úgy alakult, hogy kiadtuk.
SÁRGA AJTÓ - 1. SZÁM 1993. TAVASZ
Nyilván közös munka volt.
Minden részleg írt pár elemzést, amiket összegyűjtöttünk és kiadtunk.
Nem volt egy nagy durranás, de a mi munkánk volt.
Első számként ez lett volna a legmeghatározóbb a sorozatban,
de végül nem készült több szám.
Öregem, hát ez meg…
Égen-földön kerestem már ezt a kiadványt.
- Honnan szerezted? - Yoon-ától.
- Yoon-ának volt egy példánya? - Aha.
Én írtam benne Coppolától A keresztapa elemzését.
Ezeket is én rajzoltam.
„Formailag A keresztapa a rideg filmek tankönyvi példája.”
Mintha egy cseppet is konyítottam volna hozzá.
Ez a mi szemináriumunkról van, ugye?
Igen.
Úgy látom, hogy ezen nagyon sokat dolgoztam.
A KERESZTAPA F. COPPOLA, 1972, USA
A KERESZTAPA FRANCIS FORD COPPOLA, 1972
Köszönöm.
A feszültségkeltés.
Pont erről beszéltél az előbb, Lee.
A rendező játszik az információval.
Ebben a jelenetben csak mi, nézők tudunk bizonyos információkat.
- Éppen ez kelti bennünk a feszültséget. - Ahogy mondod.
NÉZŐPONT - FESZÜLTSÉGKELTÉS JÁTÉK AZ INFORMÁCIÓVAL
Ezt meg kellett volna mutatnom Coppolának, amikor találkoztam vele,
de csak meséltem róla.
Lyonban szoktak rendezni egy filmfesztivált,
és minden évben az a legnagyobb esemény,
hogy meghívják a szakma nagyjait, és leróják előttük a tiszteletüket.
Egyszer Coppola volt a fő vendég.
Átadtunk neki egy életműdíjat,
és engem kértek fel, hogy szóljak pár szót.
Kiálltam a pódiumra, és elmeséltem, hogy:
„Egyetemista koromban az ön filmjeit is tanulmányoztam.
Kielemeztem A keresztapa egyik jelenetét.”
Azt hiszem, valami ilyesmit mondtam.
„Miért pont ott volt a kamera? Miért pont ott volt a vágás?”
„Miért pont ez a jelenet követi az előzőt?
Miért pont arra néz a színész ebben a pillanatban?”
Ilyen kérdéseket tettem fel magamnak,
miközben megrajzoltam A keresztapa jeleneteit.
Ha felidézem, még most is hevesen ver a szívem.
Elképesztő élmény volt, hogy személyesen is találkozhattam vele,
és hogy ezt elmesélhettem neki.
Egyszerre volt csodálatos és hihetetlen.
Onnantól kezdve egészen a mai napig jelenetről jelenetre nézek minden filmet.
Minden jelenetben megvizsgálom
a fényforrásokat, a mise-en-scène-t és minden egyes apró részletet.
Eleinte még imádtam, amit csináltunk, de később már egyre kevésbé.
Eltöprengtem, hogy:
„Tényleg muszáj minden egyes jelenetet kielemeznem?
Ne már! Ez annyira unalmas!” Egyszerűen beleuntam.
Rájöttem, hogy nekem az nem való, hogy minden képkockát ki kell elemezni.
Ez a filmek varázsa. Úgy rabul ejtenek, hogy észre sem veszed.
Szerettem velük együtt filmezni, mert jó érzés volt tudni,
hogy vannak olyan barátaim, akiket szintén érdekelnek ezek a filmek.
A Sárga Ajtó arról szólt,
hogy összejöttünk, és új dolgokat tanultunk.
Most ugrott be egy emlék.
Volt egy film, amiben a főszereplő meggyújtott egy gyertyát, azzal mászkált,
és közben a kezével próbálta óvni a lángot, nehogy kialudjon.
NOSZTALGIA ANDREI TARKOVSKY, 1983
Régen valamiért nagyon imádtam, pedig annyira unalmas az a Tarkovsky-film,
hogy ma már egyszer se bírnám megnézni.
De pont a Nosztalgia ébresztett rá, hogy ez művészet,
és hogy a filmeknek akarom szentelni az életem.
Azt hiszem, több mint öt percig tartott az a jelenet.
Amikor először láttam, azt gondoltam magamban, hogy:
„Mi a franc ez? Erről szól a filmművészet?”
Joon Ho nagyon imádta Martin Scorsesét.
A film eredeti címe Dühöngő bika,
de nálunk furcsa módon A harag ökle címmel jelent meg.
A koreai felirat elég szedett-vedett volt,
de ennek ellenére a bokszjelenet meg úgy az egész film
egyszerűen lenyűgöző volt,
és amikor először láttuk, eldobtuk az agyunkat.
Abban az időben elég sokat beszéltél a vágásról és az operatőri munkáról, Lee.
Akkoriban kezdtem el filmekkel foglalkozni, és azt hittem,
hogy egy jelenet a bonyolult vágástól és az operatőri munkától lesz jó.
De aztán ott volt az a roppant egyszerű jelenet.
Kúrod a nejemet?
„'Sípszó' a nejemet?”
- Kúrod a nejemet? - Tessék?
Te kúrod a nejemet?
Egyszerű, hátborzongató és vicces,
de a jelenet vége mégis nagyon elszomorító.
Hogy kérdezhetsz ilyet? Az öcséd vagyok. Ezt komolyan kérded?
Először Joe Pesci arcát látjuk, aztán jön pár snitt,
majd egyetlen svenkelés,
és amikor De Niro felmegy a lépcsőn, az nagyon ijesztő.
Amint felér az emeletre, őrült és erőszakos tombolásba kezd.
- Az egy rémisztő jelenet. - Emlékeim szerint valami mást is mondtál.
A jelenet egy rossz tévével kezdődik.
Igen, De Niro épp azt szereli.
Azt mondtad, hogy az a rossz tévé alapozza meg a jelenet hangulatát,
és erre te döbbentettél rá engem.
- Ilyesmiket mondtunk akkoriban? - Nem mi, csak te!
Hát, én már arra sem emlékszem, hogy mit reggeliztem.
A FÁKAT ÜLTETŐ EMBER FRÉDÉRIC BACK, 1987
Volt egy animációs film, A fákat ültető ember.
Azt hiszem, nagyon rossz passzban lehettem akkoriban,
mert azt mondta Hoon-a, hogy:
„Jong-tae, amikor nehéz napjaid vannak, és összecsapnak a fejed fölött a hullámok,
ilyen filmeket kell nézned, és máris jobban fogod érezni magad.”
Csodálatos film volt.
Hát igen, abban az időben egy kicsit túl őszinte voltam.
De én úgy emlékeztem, hogy azt pont Jong-tae javasolta nekem.
Azt hittem, hogy ő ajánlotta nekem, nem pedig fordítva.
De tényleg csodálatos az a film. Sokszor megnéztem, miután beszéltünk róla.
Az a kedvenc filmem.
Nem azért könnyezik a szemem, mert sírok. Ez csak a korral jár.
- Másképp emlékeztek ugyanarra. - Ez olyan, mint A vihar kapujában.
- Ott a sárga ajtó. - Igen, az ajtó.
Az ominózus ajtó.
- Valaki éppen dirigál. - Nagyon koncentrálunk.
És megint ugyanolyan mereven lép be.
Ezek a 8 mm-es szalagok.
Harminc évig pihentek nálam, abban a fadobozkában.
Mindent tisztán látszódik.
- Elég nehéz volt felszerelést keríteni. - Bizony.
Főleg videókamerát. Túl drága volt a szalag.
- Az biztos. - Filmezés közben remegett a kezünk.
Biztosan túl ijesztő volt 24 képkockát egyetlen másodperc alatt felhasználni.
Valamikor 1992 környékén vehettem.
Sokat kellett rá spórolnom.
Megspórolta a pénzt, amit a tanulószobás munkájával keresett.
Ha jól emlékszem, havi 300 000 won volt a fizetése.
Megkérdezte tőlem, hogy ennyi pénzből lehet-e venni egy normális kamerát.
Nagyon sok elektronikai kütyüt árultak a Szevun és a Cshonggjecson üzleteiben.
A Hitachi 8200 Super VHS egy elég drága kamera volt akkoriban.
Megvettem, és másnap el is vittem a Sárga Ajtóhoz.
A szemináriumon végig így ölelgettem.
Jó nagy volt.
Úgy lapozgattam a könyvet,
hogy közben végig ölelgettem, és néha még meg is simogattam.
Nyilván izgatottak voltunk.
De nem is csoda, hiszen ez volt az első profi kameránk.
Sok alkalmi munkát vállaltam a 8200-assal, például sok esküvőt videóztam.
De mindenféle más eseményre is elhívtak,
még kisbabák és nyugdíjasok szülinapi zsúrjaira is.
Ezen mind rajta vagyunk.
Nagyon jól nézünk ki ezen a képen.
Byung-hoon és Seok-woo egymás mellett ülnek.
Állítólag Byung-hoon miattam hagyta ott a szakmát.
Seok-woo-nak bűntudata van miattad, Byung-hoon.
Miért is?
Mert olyan sokat kiabált veled a rövidfilm-forgatásokon.
Joon Ho mögöttünk bujkál.
Vajon miben sántikál?
Mikor is készült ez a kép?
Már én sem emlékszem. És milyen apropóból csináltuk?
Csak úgy, a pillanat hevében?
Ahhoz túlságosan is ki vagyunk öltözve.
Atyaég, Hoon-a!
- Ez ugyanaz a nap. - Tényleg.
Itt most hajbókolok valakinek?
- Szerintem ez egy rituálé. - Aha.
Látom hátul a Hitachi 8200-as optikáját.
- Ez a megnyitónk! - Tényleg!
- Oda is van írva. - Akkor ezért öltöztünk ki.
Arra a malacfejre emlékszem!
Nem volt pénzünk igazi malacfejre, ezért rajzoltam egyet.
- Az az én rajzom. - Igen, azt Joon Ho rajzolta.
A programot meg én írtam fel arra az óriási papírra.
- Tényleg? - Akkor az a te kézírásod?
- Azt te írtad? - Aha.
Az tuti, hogy nem én.
Úgy látom, a Gorillát is felírtad.
- Az Gorilla 2. - Gorilla 2.
- Az Gorilla 2 volt? - Aha.
- A Gorilla 2 volt a Looking for Paradise? - Aha.
Ez egy kicsit ciki, de úgy volt Gorilla 2, hogy nem is volt első része.
Choi Jong-tae alapított egy klubot néhány fiatal filmrajongóval együtt,
és szóltak, hogy szerveznek egy évzáró vetítést.
Choi Jong-tae, Woo Hyun és Ahn Nae-sang.
Hyun és Nae-sang azóta híres színészek lettek.
Ők voltak a nagy triumvirátus.
Hyun és Nae-sang gyakran beugrottak a Sárga Ajtóhoz,
és sokszor iszogattunk is együtt.
A vetítés? Én azt hittem, hogy valami nagy és puccos esemény lesz,
de csak egy kicsike szobában nyomorogtunk.
Jól emlékszem, hiszen ott voltam.
Eleinte elég unalmas volt, ezért nem fűztem hozzá nagy reményeket.
Igazából nem is érdekelt annyira, de aztán…
amint elkezdték vetíteni Joon Ho filmjét,
mondom magamban: „Ez nem is rossz.”
És teljesen beszippantott.
Nagyon szívesen megnézném újra. Komolyan mondom.
Mi is volt a te feladatod azon a forgatáson?
Mármint a Gorilláén?
- Te mozgattad a szereplőket? - Azt felváltva csináltuk.
Akkor te kezelted a kamerát?
Nem. Az kezelte a kamerát, aki éppen megunta a szereplők mozgatását.
- Vagyis az, aki kevésbé volt fáradt. - Szóval te.
Volt, hogy létrára mászva tettük fel a gorillát a csövekre.
- Akkor te voltál a kaszkadőr. - Igen.
A létrás kaszkadőr.
Eleinte azt hittem, hogy jó buli lesz.
- Csak eleinte? - Aha.
Nagyjából két napig forgattunk a Terim apartmanház pincéjében,
ahol az Amelyik kutya ugat, az nem harap egyik jelenetét is forgattad.
Kockáról kockára kellett mozgatnunk a plüssgorillát.
Az nagyon idegőrlő volt.
LÁTNI AKAROM A KÉK EGET…
Elég sok mindent tudott az a Hitachi 8200-as.
Nemcsak felvételre, de vágásra is alkalmas volt.
Még feliratot is tudtam csinálni vele,
viszont nem volt benne koreai karakterkészlet, csak angol,
így kénytelen voltam angol feliratos némafilmet csinálni.
Volt egy jelenet, amikor a főszereplő, Gorilla felmászik egy kőre,
és kaksizik egyet.
- Tényleg, volt benne egy kő is. - Igen, annak a tetején nyomta ki.
A kaksizás hangeffektjét, azt a morgást maga Bong csinálta.
Aztán a kaki kakikukaccá változik, és megtámadja a gorillát.
És aztán…
Ezt még hallgatni is nagyon zavarba ejtő.
A rejtélyes lény miatt
bizonyos szempontból ez egy szörnyfilm is volt,
és egyébként a kukacszörnyeket fehér agyagból csináltuk.
Úgy voltam vele, hogy a barna agyag túlságosan is gusztustalan lenne.
Szóval a szörnyek megtámadják a gorillát, és harcolnak.
Az volt a sztori, hogy a gorilla egy olyan helyet keres,
ahol nincsenek szörnyek.
Szóval adott ez a gorilla, ami egy sötét, mocskos pincében él,
és keresi a kiutat, hogy meglelje a maga paradicsomát.
Innen jött az a bugyuta cím, hogy: „Looking for Paradise”.
Egy mező közepén volt egy dús lombú fa,
és a gorilla arról álmodozott,
hogy friss banánt szed róla, és azt majszolgatja.
Ugyebár a gorillák alapvetően famászó teremtmények,
ellenben ez a gorilla a pince plafonjának a szürke vízvezetékein csimpaszkodott,
és közben a paradicsomról álmodozott.
Amikor a gorilla elindult, hogy valóra váltsa élete nagy álmát,
az első gondolatom az volt, hogy: „Fura. Ez egy végtelenül egyszerű sztori,
viszont egy filmkészítő fantáziájával kombinálva
még egy ilyen egyszerű sztoriból is egészen bámulatos dolgokat lehet kihozni.”
Valószínűleg azért,
mert én nem vettem részt a film forgatásán,
és akkor még nem értettem,
hogy mennyire nehéz elkészíteni egy ilyen filmet.
Azt azért mégse mondhattam, hogy: „Ez nem egy nagy durranás.”
Minden tagtól, aki csak megnézte, jó kritikát kapott a film,
ezért kénytelen voltam én is beállni a sorba.
„Igen, szép munka!”
Összvissz ennyi kritikát tudtam mondani az egész filmről.
Mivel akkoriban egy eléggé beképzelt fazon voltam,
nem nagyon izgatott az a film.
Ez a „stop-motion” animáció, ugye?
Más néven „stoptrükk”.
Úgy voltam vele, hogy: „Ha a kamerának van ilyen funkciója,
akkor nem nagy kunszt ilyet csinálni.”
Nagyon zavarban voltam, amikor levetítettem az évzáró bulin.
Emlékszem, éreztem, ahogy teljesen elpirulok.
Akkor csináltam életemben először valami olyasmit, aminek volt története,
és úgy 15-20 ember volt ott a vetítésen,
tehát mintha igazi közönségem lett volna.
Csak egy szokványos évzáró bulinak indult, ezért mindenki úgy volt vele, hogy:
„Gyorsan nézzük meg, essünk túl rajta, aztán igyunk!”
De én nagyon ideges voltam.
Annyira, hogy az egész arcom rákvörös lett.
Akkor döntöttem úgy, hogy végeztem az animációs filmekkel,
és csak élő szereplős filmekkel fogok foglalkozni.
Annyira pepecselős volt a szereplők mozgatása,
hogy a végére már kezdtem meggyűlölni a főhősünket.
„Miért nem bírsz magadtól mozogni?”
Ezért váltottam élő szereplős filmekre, mert a színészek maguktól mozognak.
Tiszta sor.
Így visszagondolva szerinted nem voltunk egy kicsit őrültek?
Egész éjszaka fennmaradtunk forgatni.
És már este 8-kor hozzákezdtünk.
Hideg vagy meleg idő volt akkor?
Annyira a filmre koncentráltam, hogy már nem is emlékszem.
- Szerintem hideg volt. - Szerintem is.
Kabátban forgattunk.
- És az anyukád… - Igen, még anya is lejött.
Az éjszaka kellős közepén lejött, és szánakozva nézett ránk.
- Megkérdezte, hogy végeztünk-e már. - Igen.
Pedig akkorra már a kötelező szolgálatot is letudtam.
Bizony ám.
Jó anyám felnőtt fia az éjszaka közepén egy plüssgorillával szórakozik a pincében.
- Hát igen. - Biztosan nagyon zavarta a dolog.
Borzasztóan kiábrándult lehetett miattam.
Szerintem Bong mostani filmjeinek az alapvető stíluselemei
már a Gorilla idején is megvoltak.
A legtöbb filmjében vannak pincében játszódó jelenetek.
Menj csak le a pincébe, és intézd ott a dolgodat!
Túl messze van innen a karbantartó szobájának a mosdója.
Ez már egy réges-régi történet.
Amikor 1988-ban elkezdték sorra építeni a lakóházakat…
Amióta leszereltek téged a seregtől, és elkezdtél dolgozni a város gyárában,
egymás után történnek a balesetek.
Szerintem ez így nem hamisítás.
Jövőre úgyis egyetemre megyek.
Szóval már mindent előre kiterveltél!
Én tudtam.
Tudtam, hogy sikeres lesz, de azt nem, hogy ennyire.
És akkor azt mondta… Mármint…
Woo Hyun nagyon jól bánik a pénzzel, soha nem költ fölösleges dolgokra.
Konkrétan ez a fickó finanszírozta Bong első rövidfilmjét,
a Baeksekint.
Úgy hárommilliót adtál neki, ugye?
- Nem. - Akkor mennyit?
- Már magam is alig emlékszem. - Tényleg?
Nem volt az hárommillió, de Bong felírta a pontos összeget.
- Félmilliót adtam neki. - Ez biztos? Nekem hárommilliót mondtál.
- Tényleg? - A szemembe hazudtál.
Hyun is ott volt azon az évzáró bulin, és ő is látta az animációs filmemet.
Ennek köszönhető, hogy ő is „befektetett” a Baeksekinbe.
Adott egy kis pénzt a rövidfilmem forgatására.
FINANSZÍROZÓK: WOO HYUN-HUI
Woo Hyun-hui? Joon Ho rosszul írta a nevemet.
Vajon még mindig… Nem, azóta már biztos megtanulta a neved.
Ez furán fog hangzani, de ez az első alkalom,
hogy megbántam, hogy segítettem valakinek.
Hihetetlen, hogy rosszul írta a nevemet. Persze akkor nem éreztem semmi megbánást.
Főleg miután néhány évvel később…
leforgatta A halál jelét.
Amikor a film után kisétáltam a moziból,
összeszorult a szívem, és teljesen le voltam sújtva.
Nagyon nyomasztó érzések kerítettek a hatalmukba.
Mondom magamban:
„Több pénzt kellett volna adnom.”
„Az egész Baeksekint nekem kellett volna finanszíroznom.
Miért voltam annyira sóher, hogy csak félmilliót adtam neki?”
Csak ez járt a fejemben.
A film legvégén egy fát látunk,
és ugyebár a film címe azt jelenti, hogy: „a paradicsom keresése”.
Ha jobban belegondolok,
szerintem mindannyian keresünk valamit.
Én legalábbis így gondolom.
A film végén a gorilla eljut a fához, és ott áll előtte.
Hátulról látjuk a gorillát, és ahogy távolodik a kamera…
kiderül, hogy a banánfa valójában csak a tévében van.
Azt hiszem, a végén elsírtam magam.
Joon Ho annyira jól összerakta a filmet,
hogy a néző teljesen együttérez a gorillával.
Abban az időben elég sokat ténferegtem az egyetem környékén.
Munkanélküli voltam, nem volt önálló keresetem,
és nem tudtam, hogy mihez is akarok kezdeni,
vagy hogy mit is kéne csinálnom.
De azt nagyon is jól tudtam, hogy hol nem akarok lenni.
Szóval bizonyos értelemben
olyan voltam, mint a gorilla.
Olyan voltam, mint ő.
Ha már szóba került a filmes kultúra,
holnap lesz az új mozi megnyitója, ami egy forradalmi esemény lesz.
Igazából nemrég jártam is ott.
Minden 1995 környékén, a mozi 100. évfordulója körül indult be.
Holnap nyitja meg kapuit Korea legelső művészfilm-mozija.
Tarkovsky Nosztalgiája
Oroszország után valószínűleg Koreában aratta a legnagyobb sikert,
az Áldozathozatalt pedig nagyjából 60 000-en nézték meg.
Hirtelen mindenki rákapott a művészfilmekre,
és azok jó sok fejtörést is okoztak a nézőknek.
Akkor jelent meg egy csomó magazin, például a Cine 21 és a Kino első száma.
Mindenki Jung Sung-il cikkeit olvasta, és mindenkin eluralkodott a filmőrület.
A statisztikák szerint néhány éve a Jurassic Park bevétele nagyobb volt,
mint az összes koreai autógyár egész éves bevétele…
Szerintem a filmiparunk
a 90-es évek közepe és vége között kezdett el igazán formát ölteni.
Páran hirtelen híressé váltak,
és páran hirtelen magazinok főszerkesztői lettek.
Mamutcégek szálltak be a filmiparba…
Szerintem az is motivált minket,
hogy az egész a szemünk láttára bontakozott ki.
Amikor a 70-es, 80-as években
összeverődtek a generációm filmkedvelő fiataljai,
sokat panaszkodtak a filmiparra:
„Miért nincsenek Koreában filmfesztiválok? Miért nincsenek Koreában filmes iskolák?
Miért nem biztosít Korea anyagi támogatást a rövidfilmek forgatására?
Lefogadom, hogy valahol külföldön van egy igazi filmes paradicsom.
Remélem, egy nap eljutok oda.”
Nagyszerűen indult Korea első nemzetközi filmfesztiválja,
a kilencnapos Puszani Nemzetközi Filmfesztivál.
Az egyik nap,
amikor még a szakdolgozatomat írtam, épp a városban jöttem-mentem, és…
Igen, filmekről írtam a szakdolgozatot.
Szóval a Kangnam állomáson összefutottam Joon Hóval.
„Mit keresel itt Kangnamban?”
Fura volt, mert általában Hongdében találkoztunk.
Elmesélte, hogy megpróbál bekerülni egy filmakadémiára,
amihez le kell tennie egy angolvizsgát,
és akkor éppen a nyelviskolába igyekezett.
Tehát abban az időben szorgosan tanulta az angolt.
Ezen nagyon meglepődtem, és akkor jöttem rá, hogy:
„Nahát! Joon Ho számára tényleg nagyon fontosak a filmek.
Számomra a filmek világa csak a romantikát szimbolizálja,
de számára ez egy hivatás.”
Ez csak akkor esett le, amikor később felidéztem a régi időket.
Mikor összeültünk a Sárga Ajtó tagjaival,
mindig csak filmeket néztünk, és filmekről beszélgettünk.
Én azt hittem, hogy a többieknek is elég ennyi.
Nem tudtam, hogy ők többre is vágynak.
Egyszerűen meg se fordult a fejemben,
hogy a többiek filmeket is akartak volna csinálni.
Előfordult a Sárga Ajtó tagjai között némi nézeteltérés.
Nem mindig tudtunk dűlőre jutni,
hogy mi legyen a tananyag, és hogy milyen irányba haladjunk tovább.
Emiatt érkezett el az a pillanat,
hogy már nem éreztük jól magunkat egymás társaságában.
Bármiről is legyen szó,
mindig szívszorító látvány, ha valami hanyatlásnak indul.
Bár a Sárga Ajtó nem egy élő dolog volt,
mégis ugyanúgy utolérte a vég, mint minden élőlényt.
És én végignéztem ezt a folyamatot.
Mindenkinek más volt az ízlése, mindenkit más érdekelt.
Hiába voltunk egy csapat,
mindenki mást akart csinálni, mindenki más álmokat kergetett,
és ez vezetett oda, hogy végül szétváltak az útjaink.
Ezért úgy döntöttünk, hogy bezárjuk a Filmintézetet.
De azután egy kicsit… magányosnak éreztem magam.
Annyira szenvedélyesen álmodoztunk, és annyi mindent értünk el együtt!
Egy csapat voltunk,
mégis egyetlen szempillantás alatt széthullottunk,
és abban a pillanatban
minden semmivé lett, mintha soha nem is létezett volna.
Aztán megbeszéltük, hogy elmegyünk kirándulni.
Kangvonba mentünk, valahova a Japán-tenger partjára.
Abban maradtunk, hogy akik csatlakoznának, azok jöjjenek a Cshongnjangni állomásra.
Csodálatos kirándulás volt.
Még most is úgy emlékszem rá, mintha csak tegnap lett volna.
Mikor a tenger mellett száguldott a vonat, éppen felkelőben volt a nap,
és pont akkor csendült fel a vonaton a „Holdfényszonáta”.
Csodálatos volt.
Bemondták, hogy hamarosan következik a végállomás,
és aztán tovább szólt a „Holdfényszonáta”,
miközben a vonat suhant végig a tengerpart mentén.
Szerintem a Sárga Ajtónál eltöltött idő olyan volt,
mint egy színdarab egyetlen felvonása.
Történjék bármi,
előbb-utóbb minden felvonásnak véget kell érnie,
hogy aztán kezdetét vehesse a színdarab következő felvonása.
És aztán a Sárga Ajtót követő 30 év során
úgy vágtunk bele az életünk következő felvonásaiba,
hogy az első felvonásból okulva felismertük a hibáinkat,
és igyekeztünk kijavítani azokat.
Szerintem csak így lehet egyről a kettőre jutni,
és ez rám is ugyanúgy vonatkozik.
Jártál már úgy, hogy megismerkedtél valakivel,
aki nagyon boldoggá tett, minden szuper volt,
folyton kéz a kézben jártatok, de tudtad, hogy nem tarthat örökké?
Eljön a pillanat, amikor el kell engedni, és az nagyon kellemetlen.
Ez is pontosan olyan volt.
Szerintem nem is baj,
hogy miután ártatlan fiatalokként összeverődtünk,
egy idő után elváltak az útjaink.
Ha akár anyagi megfontolásból,
akár egy konkrét cél miatt együtt maradtunk volna,
szerintem az új célok teljesen megváltoztatták volna a klubot.
Azután nem sokkal egy időre felhagytam a filmnézéssel.
Azok a filmek, amiket a Sárga Ajtónál néztünk,
teljesen mások voltak, mint amiket a klubon kívül láttam.
Sokat töprengtem, hogy valóban tetszettek-e azok a filmek.
Úgy éreztem, hogy azok, amiket a Sárga Ajtónál néztünk,
többet jelentenek annál, mint amit a szemünkkel látunk.
Aztán amikor később visszatértem a valóságba,
és megnéztem pár filmet a moziban,
ez az érzés valahogy teljesen megszűnt.
Amikor elváltak az útjaink, nagyon szomorú voltam,
és még sokkal azután is visszasírtam a régi időket,
de most már az az egész korszak
csak egy nagyon szép emlékként él tovább a szívemben.
Úgy 40-50 éves koromra
nagyon boldogtalan lettem.
Mert azok a régi szép idők egyszerűen csak úgy elillantak.
Régóta álmodozom arról, hogy elismert filmrendező lehessek.
Régi vágyam ez, amit a mai napig nem adtam fel.
Szerintem fontos, hogy az ember keresse a maga útját.
Még akkor is, ha az út egy banánhoz vezet, ami a tévében van.
Előfordulhat, hogy valaki csak úgy találja meg az útját,
hogy mélyen magába néz,
de aki el sem indul, hogy megkeresse a maga útját,
az a pincében reked, és csak álmodozhat a banánról.
Vannak pillanatok, amikor néha úgy érzem,
hogy látom a fát, ami a tévében volt.
ROAD FEVER KIM MIN-HYANG, 2014
Nem tudom, mennyi időm lehet még hátra,
de úgy érzem, hogy oda tudnék menni ahhoz a fához, és meg is tudnám érinteni.
Akár ebben a pillanatban is.
Kicsit kínos ezt kimondani, de amikor belevágtam a festésbe,
egyszer csak azon kaptam magam,
hogy öntudatlanul is egy olyan képet kezdtem el festeni,
ami a Looking for Paradise utolsó jelenetére emlékeztet.
A festmény egy kislányt ábrázol, aki éppen keres valamit.
Festés közben egyáltalán nem is gondoltam a Sárga Ajtóra,
de utólag visszagondolva
valószínűleg az újdonság keresése iránti vágyamat festhettem meg.
Harminc éve átélhettünk valamit, ami csak egyszer adatik meg az életben,
és egy röpke pillanat erejéig
jól érezhettük magunkat együtt, és nem kellett a jövő miatt aggódnunk.
Olyan ez, mint egy kirakós darabkája.
Minden, amiket most elmeséltem,
30 évvel ezelőtti történetek.
De ha belegondolok, hogy azóta már eltelt 30 év…
Egyszerűen nem tudom elhinni.
Mint egy óriási jelzőtűz, úgy lobbantunk lángra 1992 és 1993 között.
Biztosra veszem, hogy mindenkinek más és más emlékei vannak abból az időből.
Páran csak egy rövid ideig voltak velünk, páran pedig egészen sokáig,
és Jong-tae volt az, aki ezt az egészet összefogta.
De nyilván mindannyian másképp emlékezünk vissza arra az időre.
Így visszagondolva…
azt hiszem,
hogy abban az időben voltam a leginkább a filmek megszállottja.
Szívesen emlékszem vissza azokra az időkre,
mert az volt számomra a kezdet.
És hiába lett vége a Sárga Ajtónak,
az a klub mutatta meg azt az utat, ami a jövőm felé vezetett.
Az volt számomra a kezdet.
A Sárga Ajtó.
Szerintetek most jól csinálnánk, ha újrakezdenénk?
„A Sárga Ajtó Filmintézetről.
A Sárga Ajtó Filmintézet tagjai olyan emberek,
akik azért gyűltek össze, hogy filmeket tanulmányozzanak.
Úgy hisszük, hogy filmeket nem lehet egymagunkban tanulmányozni.”
„Információkat és anyagokat osztottunk meg egymással,
szépen, lassan gyarapodtunk,
és immár több mint 30-an vagyunk.”
„Bár hosszú út áll még előttünk, mégis filmintézetnek nevezzük magunkat.
Úgy döntöttünk, hogy kritikai, rendezői
és forgatókönyvírói részlegre osztjuk fel az Intézetet.”
„Minden részleg más és más tevékenységeket folytat.
Intézetünk a legkülönfélébb tagokkal büszkélkedhet,
van, aki most kezdte filmes tanulmányait, vannak mesterszakosok,
humán tanulmányokat folytató diákok, sőt még doktoranduszhallgatók is.”
„De egy dolog közös mindannyiunkban.
A filmeken keresztül szeretnénk rálelni az életünk útjára.”
„A Filmintézet a különböző szintű tudással bíró tagok
eltérő igényeinek megfelelő programokat biztosít.
Úgy hisszük, hogy ez egy remek hely azok számára,
akik elméleti megközelítésből szeretnének hozzáfogni a tanulmányaikhoz.”
„Természetesen minden részleg biztosít
kreatív projektek számára kialakított tréningprogramokat is.”
„A Sárga Ajtó Filmintézet
tárt karokkal várja a fiatal, lelkes és tehetséges filmkedvelő diákokat.
Kopogj hát be az Intézet sárga ajtaján, és tárd ki azt a robusztus ajtót,
ami utat nyit előtted a filmezés és a koreai filmipar világába!”
Ez eszméletlen!
Nagyon hatásos!
Jól megírtuk.
Fantasztikus!
KIM DAE-YUP EGY BELSŐÉPÍTÉSZETI VÁLLALKOZÁS VEZETŐJE
KIM MIN-HYANG TITOKBAN ÍR, RAJZOL ÉS FOTÓZIK
KIM SEOK-WOO SZERET A HEGYEKBEN TÚRÁZNI ÉS KENUZNI,
ÉS EGY KÖRNYEZETVÉDELMI VÁLLALKOZÁS VEZETŐJE
KIM YOON-A
FILMMŰVÉSZETET ÉS NARRATOLÓGIÁT TANÍT EGY EGYETEMEN
KIM HYUNG-OAK FILMRENDEZŐKÉNT DOLGOZIK
BAN SE-BUM PSZICHOLÓGIÁT TANÍT EGY EGYETEMEN,
SZABADIDEJÉBEN PEDIG FOTÓZIK
BONG JOON HO ÉPP MOST FEJEZTE BE A NYOLCADIK MOZIFILMJÉNEK A FORGATÁSÁT
LEE DONG-HOON EGY SAKKOKTATÓ VÁLLALKOZÁS VEZETŐJE
LEE BYUNG-HOON
EGY GYÓGYÁSZATI SEGÉDESZKÖZÖKKEL FOGLALKOZÓ VÁLLALKOZÁST VEZET
AZ EGYESÜLT ÁLLAMOKBAN
LIM HOON-A GYERMEK- ÉS FELNŐTTLOGOPÉDUSKÉNT DOLGOZIK
CHANG EUN-SIM MATEMATIKATANÁRKÉNT DOLGOZIK
CHOI JONG-TAE ÖT MOZIFILMET RENDEZETT, ÉS MOST DOLGOZIK A NEGYEDIK REGÉNYÉN
KIM HYE-JA - KIM HONG-JOON AHN NAE-SANG - WOO HYUN - JU SUNG-CHUL
A feliratot fordította: Vécsey Ádám