Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Den filmen…
PÅ LETING ETTER PARADIS
På leting etter Paradis.
Det er en fem minutter lang film som ble laget av en student.
Den gangen var ikke regissør Bong den samme som han er nå.
Når så du den filmen?
Vel, om vi tenker ut ifra livsløpet til Yellow Door,
så var det enten begynnelsen eller midten. Ikke de senere årene.
En dag var regissør Bong…
På den tiden kalte vi ham Joon ho.
Han hadde tjent litt penger etter å ha jobbet som lærer.
Han hadde vel jobbet i en måned eller to.
For pengene kjøpte han et kamera,
og han laget en film med stua som bakteppe.
Den handlet om en larve som leter etter sitt paradis.
Han laget en knøttliten larve.
Og siden det var en stop motion-animasjon, måtte han flytte den for hvert bilde.
Til slutt slåss larven mot en tøyape i stua.
Og til slutt fortsetter den på reisen til paradis.
Det var utrolig. Jeg var sjokkert. Jeg var helt forbløffet den gangen.
Det var en annen Joon ho enn han jeg kjente.
Filmen var rundt fem minutter lang.
Den var 23 minutter.
Og du blandet hovedpersonen og skurken…
SKURK - HOVEDPERSON
Å, blandet jeg dem?
-Var ikke larven hovedpersonen? -Det var gorillaen.
HOVEDPERSON
Jeg trodde det var larven. Så det var gorillaen?
Jaså.
Jeg fant denne treboksen etter veldig mange år,
rundt 20 år. Jeg oppbevarte mye rart her.
-Og så fant jeg disse. -Er det 8 mm-filmer?
Dette er 8 mm-filmene våre fra Yellow Door. De er…
-Jøss! -Jeg har alle her.
-Så mange. -Jøsses!
Det er alt mulig her. Jeg husker ikke helt hva vi gjorde.
Vi filmet alt mulig tull.
Jeg håper disse kan hjelpe oss gjennom denne Rashomon-situasjonen.
Alt er her.
-Du har fortsatt gorillaen, ikke sant? -Gorillaen? Ja.
Jeg har den, men…
La oss bare si at den har gått tapt.
Det er flaut. Vel…
YELLOW DOOR: DEN KOREANSKE FILMBØLGEN
"Jeg minnes debutfilmen min, som jeg aldri har nevnt noe annet sted.
Før jeg lagde min selverklærte første kortfilm, Hvit mann,
laget jeg en kort animasjonsfilm kalt På leting etter Paradis."
JU SUNG-CHUL - FORFATTER AV DEBUTEN INTERVJUER MED KOREANSKE REGISSØRER
Jeg intervjuet Bong Joon ho mens jeg skrev Debuten.
Han snakket som om han var en spion som delte en hemmelighet.
Han så til høyre og venstre mens han sa: "Jeg laget faktisk en annen film en gang."
Så jeg tenkte: "Jeg kan ikke bruke det." Men historien var så interessant.
"Jeg inviterte et 20-talls personer til Yellow Doors julefest
og hadde min første filmpremiere mens jeg rødmet kraftig.
De eneste på jorda som har sett den filmen,
er de som var der den dagen."
-Jong-tae, hører du meg? -Hei!
-Kan du se meg? -Ja, jeg ser deg.
-Du har nok mye å gjøre. -Jo da.
Filmen din blir lansert om få dager.
Ja, det har vært travelt fordi produksjonen er liten.
Jeg måtte få ting til å skje.
Se-bum har visst farget håret.
-Det var lenge siden. -Hei.
Har du farget håret? Håret ditt…
Jeg er nødt til det. Det har blitt helt grått.
Han ser ut som en minister.
Land-, infrastruktur- og samferdselsministeren.
-Byung-hoon! -Det virker.
Hei!
-Er det Byung-hoon? Jøsses. -Jøss, Byung-hoon.
-Ser du oss? -Ser han oss ikke?
-Jeg tror ikke det. -Jo da.
-Hører du oss? -Jeg ser dere.
Hva er klokka der borte? Er det over midnatt?
Den er snart elleve.
-Elleve om kvelden? Jøss. -Ja.
Koreansken din har blitt litt rusten.
Nei, gi deg…
Skal vi gjøre dette på engelsk? Byung-hoon?
Kan du snakke engelsk?
-Hei. Herregud! -Min-hyang!
-Hei! -Hei!
-Hei. -Hei!
-Guri. Hvem er de? -Når var dette?
Kjære vene! Se på dem.
-Hvorfor er det så… -Uskarpt.
Jeg hatet sånne ting den gangen.
-Dette var jo en filmklubb. -Men se så uskarpt det er.
Urkomisk. Seriøst, hvem tok disse? La oss finne den skyldige.
-Det var ikke meg. Jeg er på bildet. -Jeg også.
Vent, jeg er ikke på bildet!
Er det meg? Hvorfor tok vi bilder av tyggegummi?
-Det må ha vært en fokustest. -Ja.
Vi kjente ikke kameraets grunnleggende mekanismer.
Grunnleggende ting som eksponering, blender…
Det stemmer.
Lukkertid, fokus og andre ting.
Det var en workshop for å gjøre oss kjent med kameraet.
Så disse bildene er langt fra kunstverk.
Bare en parade av kjedelige bilder.
-Bodde ikke Kim Hye-ja der? -Jo, det stemmer.
Fra vinduet på kontoret vårt kunne vi se hagen til frøken Kim.
Ja, og porten hennes.
Vi tok mange bilder foran den steinmuren fordi den var så pen.
Jøss, se på Dae-yups sexy positur.
Hadde jeg visst at det var en klubb der, ville jeg ha kikket ut litt oftere.
Jeg tenkte bare: "De ser huset mitt ovenfra."
KIM HYE-JA, HOVEDROLLEN I MOTHER
Man vet aldri hva livet har å by på, hva?
Det mest hjertevarmende minnet mitt av Joon ho er dette.
Etter utgivelsen av Memories of Murder
så ringte du meg klokken ni eller ti om kvelden…
-Ja. -…og du sa…
"Jong-tae, vet du hvor jeg er? Jeg står foran Gyeongseo-bygningen."
-Det var det du sa på telefonen. -Ja, akkurat.
Du var vel glad for at filmen din gjorde suksess,
så du mimret om gamle dager.
Gyeongseo-bygningen. Ja.
Dette var nok et privat hus, men det er gjort om.
Akkurat.
Det har gått 30 år.
Dette var veien til Yellow Door-kontoret.
Ja.
For å være ærlig føltes det ikke som om vi jobbet på Yellow Door.
Det føltes som en piknik der vi bare koste oss.
Men hva gjorde vi i Gyeongseo-bygningen? Hadde Jong-tae allerede kontor der?
Jong-tae studerte ved Dongguk-universitet på den tiden.
Han tok seg en friperiode og leide kontoret
for å starte et modellbyrå med noen venner.
Etter første skoledag var jeg veldig skuffet.
Det skulle være høyere utdanning…
CHOI JONG-TAE, GRUNNLA YELLOW DOOR
…men de lærte oss ikke stort.
Jeg husker fortsatt dette. Det var et 16 mm-kamera på skolen.
Det hadde vært flott hadde de bare lært oss å bruke det.
Men de viste oss det bare og sa: "Dette er et 16 mm-kamera."
-Og det var det? -Ja.
På den tiden…
Det var da jeg ble kjent med Lee Dong-hoon.
Jeg jobbet i bokhandelen Dagens bøker.
LEE DONG-HOON
Mobiler og personsøkere fantes ikke.
På oppslagstavla i Dagens Bøker
sto det lapper om hvor folk var, og hvor de skulle komme.
Jeg ba om å bli introdusert for en filmstudent,
og jeg ble introdusert for Choi Jong-tae, som hadde tatt en pause fra filmstudiene.
Jeg ble bedt om å lære ham om film, så jeg bare ba dem sende ham til meg.
Utfallet er interessant.
Hadde det vært i dag, ville jeg sagt:
"Hvorfor skal jeg lære en jeg ikke kjenner, om film?"
Men den gangen hadde universitetene og foreningene noe uskyldig ved seg.
Så det var veldig naturlig.
Hadde ingen bedt meg om å lære dem om film,
så ville livet mitt vært veldig annerledes.
Det kunne vært annerledes i god forstand, eller…
Faktisk så kunne det vært mye bedre.
Jeg var ikke ute etter å lage noe spesielt.
Men jeg dro dit og kikket meg rundt.
Dong-hoon kjente en eldre elev
og spurte om å få ta ham med, og jeg sa ja.
Jeg orket ikke å lide alene, så jeg trakk regissør Bong med meg.
Jeg har elsket film siden barne- og ungdomsskolen,
og jeg drømte om å bli regissør.
Jeg vet ikke hvorfor.
BONG JOON-HO
Kanskje fordi jeg alltid så på TV.
Vi reiste ikke, vi drev ikke med sport. Hele familien min så bare på TV.
Sånne ting som kommer som et sjokk når man ser det uten kontekst.
På barneskolen så jeg Fryktens lønn.
Og Sykkeltyvene.
Jeg mistet sykkelen min som barn, så jeg levde meg veldig inn i filmen.
Jeg så den uten å vite noe om Vittorio De Sica eller neorealisme.
Jeg fikk bakoversveis.
For første gang hadde jeg muligheten
til å diskutere og studere film så mye jeg ønsket,
se dem om og om igjen.
Jeg studerte ikke film på universitetet og hadde aldri jobbet på et filmsett.
Men for første gang kunne jeg gjøre noe med film.
Jeg satte meg ned med Bong Joon ho og Lee Dong-hoon
og begynte med Å forstå film.
På den tiden begynte det å komme ut bøker om film.
Akkurat.
De hadde en egen hylle i bokhandelen.
Men samtidig var bøker om film et helt nytt konsept for oss.
Det var Å forstå film av Louis D. Giannetti…
Filmens historie av Jack C. Ellis. Bare de to.
Og så hadde vi…
Det var da storkiosker begynte å dukke opp.
Så den gangen var jeg…
Kan du klippe vekk det han sa om storkiosker?
Det er så… Det låter…
-Hadde vi virkelig ikke storkiosker? -Nei.
Nei, vi pleide å drikke kaffe på steder som Doutor.
Doutor, ja. Den finnes ikke lenger.
Jeg måtte lære dem noe, men det var ingenting jeg kunne gjøre.
Joon ho hadde jobbet deltid som leder på en lesesal.
Han hadde mye fritid. Så jeg sa til ham:
"I stedet for å bare sitte der kan du transkribere Filmens historie."
Jeg har aldri transkribert Filmens historie.
Det var sikkert regissør Bong. Han transkriberte nok Filmens historie.
Jeg gjorde det ikke, men han kan fint ha gjort det.
Rashomon-effekten syder og koker her.
Hvordan kunne jeg ha transkribert den digre boka?
Jeg vet ikke. Jeg aner ikke.
Jeg har mistet troen på menneskene.
Bong, husker du ikke?
Jeg leste den grundig, men jeg transkriberte den ikke.
Jeg husker at du viste meg notatboken din.
-Er det sant? -Ja, du viste meg den.
-Vent litt. -Hvordan skulle jeg ellers vite det?
Her er boka.
-Ja. -Filmens historie av Jack C. Ellis.
Du må ha gjort det. Jeg husker notatboken din.
-Greit. -Du ga deg vel etter et par sider.
Infinitivsmerke-delen av Sungmoon Engelsk lærebok.
Ja, infinitivsmerke-delen.
Så pass gjorde du nok.
Alle koreanere kjenner infinitivsmerket.
Dette var frøstadiet.
Bong Joon ho, Choi Jong-tae og jeg var på frøstadiet, og så…
En dag var jeg bare hjemme.
LIM HOON-A
Plutselig ville jeg bare studere film.
Det kom brått. Etter den dagen sov jeg ikke.
-Hoon-a var en av de tidlige medlemmene. -Ja.
Jeg hadde en venn, en psykologistudent, som elsket musikk like mye som meg.
Hun sa at det var en fyr, Bong Joon ho, på sosiologistudiet som likte film,
og at jeg burde ringe ham.
"Bong Joon ho? For et unikt navn.
Jeg kan huske det som bonjour." Og det gjorde jeg.
Så jeg ringte ham, og han ba meg komme til et sted i Hongdae.
Jong-tae, deg, meg og Hoon-a.
Husker du det første seminaret vi fire hadde?
Alle skulle ta med en film vi hadde valgt selv.
Jong-tae tok med Landskap i tåke av Theo Angelopoulos.
Jeg tok med François Truffauts…
-Den, ja. -Truffaut spilte rollen som regissør.
-Natteffekt. -Ja, akkurat.
-Hvilken valgte du? -Jeg studerte ikke.
-Jeg husker ikke. -Vi så fire ulike filmer.
Vi så filmene vi hadde med, og så diskuterte vi dem.
Ja, det gjorde vi.
En dag gikk jeg langs Baekyang-ro.
Jeg traff en venn av meg som jeg ofte støtte på tilfeldig.
Hun gikk på andre siden av gata.
Vi begynte å snakke om film. Jeg var veldig opptatt av film da.
Jeg sa at jeg drev med film, og hun sa:
KIM MIN-HYANG
"Er det sant? Jeg er i en filmgruppe,
vi skal se dem tyrkiske filmen Yol. Vil du bli med?"
"Gjerne", sa jeg. Og slik ble jeg med i Yellow Door.
Den vennen var Lim Hoon-a.
Ja.
Når du nevner det, begynner jeg å huske.
Men jeg ble kjent med Min-hyang før det.
Det humanistiske fakultet satte opp et stykke,
og en veldig kul student spilte rollen som Jesus
i stykket Jesus av den gylne krone.
Jeg ble dypt imponert,
og studenten som spilte Jesus, var Min-hyang.
Den gangen hadde ikke gruppen vår noen struktur.
CHANG EUN-SIM
Men vi var alle med fordi vi elsket film og ville studere det.
Jeg husker Eun-sim den dagen.
Hun kom med en mannlig byste som kunststudenter tegner etter.
Hun sa: "La oss tegne!" Plutselig fikk hun lyst til å tegne.
Helt ut av det blå.
"Hvorfor går hun rundt med den gipsbysten", tenkte jeg.
Men så begynte noen av oss å tegne.
Så det var mange særegne folk i klubben.
Rommet var knøttlite,
og vi hadde et rundt bord med plass til sju personer.
Og så snakket vi bare.
Vi så en film og snakket om den,
ting vi hadde hørt, og våre egne tanker også.
Det var det nivået vi var på.
Jong-tae var lederen vår, og han hadde ingen plan.
Og vi elsket at vi ikke hadde noen plan eller struktur.
Vi var en gjeng sosiale utskudd.
La meg presentere Choi Jong-tae og De fem ungdommene.
En gruppe flyktige mennesker som delte drømmer som fløt som gass.
Jeg vet ikke hvorfor, men alle ville studere film tidlig på 90-tallet.
Slik føltes det.
De sosiale bevegelsene var aktive, men vi følte at vi traff en vegg.
Med perestrojka og glasnost og Sovjetunionens fall.
-Det var en veldig… -For mye?
-En makroskopisk analyse. -Men så…
Det var mange foreninger som møttes for å studere film.
Jeg vet ikke helt hvorfor.
For min del gjorde jeg det for å finne meg selv.
-For å finne deg selv? -Ja.
Jeg ville finne noe jeg likte.
Den gangen handlet alt om å fjerne diktatoren
og avskaffe grunnloven.
Jeg tror alle følte seg litt motløse når festen var over.
Ikke at jeg gjorde noe nevneverdig.
Så vi visste ikke hvor vi skulle gjøre av oss.
Vi visste ikke hva vi skulle gjøre med all energien vår.
Studentbevegelsene var allerede over.
Så vi samlet oss som dotter av støv.
Klynget oss sammen som en overmoden drue.
Det var det som skjedde.
Jeg fikk det spørsmålet på utenlandske filmfestivaler på 2000-tallet.
-Hvorfor ble koreansk film plutselig… -Populært?
Vi hadde filmer som fikk oppmerksomhet på filmfestivaler.
"Hvor kom disse regissørene fra?
Hva i all verden hadde skjedd?"
Da nevnte jeg Yellow Door.
Jeg kunne si: "Vi var første generasjon filmelskere.
Min generasjon var den første til å bevisst studere film."
Vi var de første.
Vi var den første generasjonen filmelskere som ble filmskapere."
Sagt på dem måten blir det enklere å skrive om det.
Derfor sa jeg "denne generasjonen ditt og datt".
Kvelden før streiken, en lavbudsjetts 16 mm-film
KVELDEN FØR STREIKEN PREMIERE OVER HELE LANDET
PRODUSERT AV JANGSANGOT HAWKS KVELDEN FØR STREIKEN
FILMER OG PROJEKTORER KONFISKERT I KINORAID
STADIG MER POPULÆRE TIL TROSS FOR VISNINGSFORBUD
De unge var enda en solid klubb.
Etter at Cinematheque 1895 skiftet navn til SA/sé,
ble det kjent
som det eldste cinemateket.
Det føltes som om filmentusiastene som hadde levd i skjul,
nå veltet ut i gatene.
KVELDEN FØR STREIKEN, JANGSANGOT-HAUKENE
HOMO VIDEOCUS, BYUN HYUK, E J-YONG
Slik var den sprø situasjonen på 90-tallet.
Det tror jeg.
Myndighetene må ha tømt dop i vannet vårt den gangen.
Et landsdekkende prosjekt for å gjøre borgerne til filmelskere.
JANGSANGOT-HAUKENE
CINEMATEKET
Sammenlignet med disse gruppene, var Yellow Door en mystisk, særegen…
-Jangsangot-haukene var Premier League. -Ja.
Jung Ji-woos De unge var Bundesliga. Vi var…
-En amatørklubb. -Ja, sammenlignet med dem.
Jeg måtte betale skolepenger for fjerde semester,
og det føltes så bortkastet!
Jeg innså at jeg kunne kjøpe masse materialer
for de pengene.
Jeg bestemte meg for å havne i skikkelig trøbbel, så…
HONGDAE
Jeg grunnla et filminstitutt.
Familien min ante selvsagt ingenting.
GYEONGSEO-BYGNINGEN, 2. ETASJE FILMINSTITUTTET YELLOW DOOR
Yellow Door lå i andre etasje i et bygg i Seogyo-dong.
KIM DAE-YUP
Og det var…
…et rektangulært bygg, som dette.
Det gikk en korridor i midten.
Og her var døren til Yellow Door-instituttet.
Når du åpnet døren,
sto det vanligvis et rundt bord til venstre.
Som regel satt Joon ho og studerte der.
Foran var det en liten TV.
Jeg tror vi ofte så på musikkvideoer og sånt.
Vi malte alle møblene gule.
VIDEOBIBLIOTEK
Så vidt jeg husker, kjøpte du og Jong-tae malingen.
De var ikke gule i starten,
men du sa: "La oss male alt gult."
Jeg likte gult av en eller annen grunn. Kraftig gul, for å være nøyaktig.
Jeg elsket gult.
CHOI JONG-TAE
Slik jeg husker det, hadde vi bare litt gul maling stående.
Jeg hadde litt maling igjen etter en jobb…
KIM DAE-YUP
…som tilfeldigvis var gul.
Og så brukte vi bare den. Det var alt som lå bak.
-Det het ikke Yellow Door fra starten. -Nei.
-Det het Filminstituttet… -Ja…
Senere studerte vi semiotikk og endte opp med Yellow Door.
Akkurat.
Vi diskuterte ting som signifiant og signifié.
Å, jøss! Dette er pinlig.
Vi brukte de ordene.
-Vi pakket det inn sånn. -Ja.
Vi skrapte bare i overflaten, men vi våget å snakke om det.
"Signifikat og signifikant stemmer. Døra er faktisk gul."
GUL DØR
Akkurat.
Kritikkavdelingen ble kalt "S-S".
KIM YOON-A
-Signifiant, signifié. -Ja, jeg tror det.
-Det samme gjaldt SA/sé. -Ja.
Signifiant, signifié.
-Et berømt cinematek i Daehak-ro. -Ja.
-De brukte også de ordene. -Ja.
Vi brukte signifiant og signifié hele tiden.
Ja, du har rett.
Ordene signifiant og signifié var veldig ukjente for oss.
Ja.
Vi var vel stolte over å ha lært det konseptet.
Hvorfor var vi så besatt av semiotikk?
-Semiologi, postmodernisme… -Postmodernisme.
-Og poststrukturalisme. -Ja.
På den tiden var Roland Barthes og slike konsepter veldig i vinden.
Vi forsto dem knapt, men holdt likevel seminarer om dem.
Jeg vet ikke om de fortsatt gjør de…t, men foran skolen vår var det
-Kopisjapper. -Ja.
Og de hadde kopier av originalene av anerkjente bøker.
Det var antologier også.
Og så sa Jong-tae: "Vi må lese denne og denne."
Nei. Jeg valgte dem ikke ut.
Jeg tok bare alt. Jeg visste ikke hva de handlet om.
Jeg kjøpte bare alt de hadde.
Vi plukket ut noen av dem og gjorde ting, for eksempel…
Vi studerte boken til Dudley Andrews.
Dudley Andrew!
-Dudley Andrew. -Han ga oss mye hodebry.
Å oversette boken var slitsomt.
Min-hyang var god i engelsk. Du studerte engelsk litteratur.
Det var fortsatt uforståelig for meg.
Andre av oss var mindre gode i engelsk.
Se-bum, hvor langt var du i doktorgraden da du ble medlem?
BAN SE-BUM
Rett før jeg begynte på programmet.
-Var det rett før? -Ja.
-Men vi kalte deg doktor. Dr. Ban. -Ja, dr. Ban.
Dere visste at jeg kom til å bli det.
Vi ga deg et merkelig kallenavn.
-Eksegeten. -En eksegetisk lærd.
-Eksegeten! -Vi…
Vi hadde seminarer hvor vi delte opp sider mellom oss og oversatte dem.
Og vi pekte ut alle feil vi fant.
Jeg pekte ut ord og betydningen deres
og snakket om oversettelsen av dem. Derav kallenavnet.
Teoretiske seminarer virker som en god idé der og da,
men du husker aldri noe av det senere.
Jobbet du for regissør Kim Sung-su?
KIM SEOK-WOO
Ja. Jeg laget mange kortfilmer.
De fleste av oss var på settet for 16 mm kortfilmer.
Dae-yup, du kjenner Beat av Jung Woo-sung?
-Ja. -Ja, jeg også.
Seok-woo var assisterende regissør på den filmen.
Ja.
Kim Sung-su var svært anerkjent.
De kjørte folk hardt.
De som overlevde det, var stort sett…
Av de vi kjenner, var Seok-woo den første som jobbet på sett.
Så for deg må det ha vært interessant…
Det ville være slemt å si "merkelig".
Etter å ha jobbet på faktiske filmsett kom du til Yellow Door,
hvor vi studerte bøker på originalspråket. Vi var akademikere, for å si det pent.
Men helt ærlig, syntes du ikke det var merkelig?
Hva tenkte du om at vi holdt rare seminarer
og streket under og studerte engelske bøker med Se-bum?
Da jeg så det den gangen, føltes det litt amatørmessig.
-Ja. -Amatørmessig.
Jeg var litt høy på pæra den gangen.
Jeg har sagt det før, og jeg beklager.
Nei, det var ikke det jeg mente.
Jeg ville så gjerne lage en kortfilm,
men jeg visste ingenting og hadde ikke laget noe.
"Hvis jeg henger meg på Seok-woo og lærer av ham,
kan jeg kanskje få til noe."
Yoon-a, gikk du allerede på universitetet da?
KIM YOON-A
Jeg gikk andre semester.
Skulle du ikke studere i utlandet?
Jeg var gift, min gode mann.
Sier du det?
Jeg hadde nettopp giftet meg, så jeg kunne ikke delta så mye
Jeg var flittig, men jeg kunne ikke gjøre mer.
Livet mitt var for hektisk.
Så du var som Dae-yup. Du var en av de voksne.
Om vi hadde måttet dele klubben i to, så hadde vi vært de voksne og barna.
Når vi snakket sammen, kunne jeg aldri snakke uformelt.
Uansett om vi var nære eller ikke, så var hun gift,
og jeg behandlet henne som en voksen.
Hva er greia med det?
-Hva er det? -Spytt ut.
KIM MIN-HYANG
Jeg har et spørsmål.
Vi bestilte ofte mat.
Ja, vi brukte navnet "Yellow Door" for første gang da vi bestilte kinamat.
Vi bestilte mat under byggingen og sa:
"Ja, kom til leiligheten med gul dør i andre etasje."
-Der kommer navnet fra. -Jaså?
Ja, hvis noen ville besøke oss, sa vi: "Du vil se en gul dør, bare gå inn den."
Så en dag sa Jong-tae: "La oss bare kalle oss Yellow Door."
Og vi ga det en betydning.
Folk refererte til filmer,
men vi hadde aldri sett filmene det ble referert til,
så vi ante ikke hva de snakket om.
Som Dr. Caligaris kabinett, en tysk ekspresjonistfilm.
I filmhistoriebøkene sto det bare et bilde.
Men vi kunne ikke se filmen, så vi forestilte oss den.
For å vise Et tog har kommet til studentene
måtte vi lage videokassetter, for YouTube fantes ikke.
Men nå har vi alt mulig.
Og så? Vi måtte se filmer.
Og å få tak i de filmene var filminstituttets viktigste oppgave.
Om noen hadde en kopi av en film, lånte vi den og laget vår egen kopi.
Det var vår viktigste oppgave,
og det var regissør Bongs ansvar.
Den gangen var det ikke mange steder å låne filmene fra.
Slike såkalte kunstfilmer.
Men regissør Bong visste hvor han skulle lete.
Ting foregikk ikke digitalt den gangen, så når vi laget kopier,
måtte vi se hele filmen til kopien var ferdig.
Vi hadde ikke noe valg. Laget vi to kopier, måtte vi se den to ganger.
Vi lagde tre til fire kopier av en film.
Siden vi lagde flere kopier av den originale videoen,
og det var hvit støy på alle kopiene.
Om vi kopierte en film fra USA, ble den innledet med en FBI-advarsel.
Koreanske filmer nevnte tigre og kopper for å avskrekke oss
fra å piratkopiere.
En enkelt film kan endre en persons fremtid.
Men å lage piratkopier var den eneste måten for oss å se dem på.
DENNE FILMEN ER ET PRODUKT AV MONOGRAM PICTURES
Vi skrev tittelen på kassetten.
På et klistremerke som vi festet på kassetten.
Men det så ikke veldig kult ut at den var håndskrevet.
TIL SISTE ÅNDEDRAG, JEAN-LUC GODARD
Jeg skrev tittelen på Godards filmer på fransk.
Jeg kunne skrevet den koreanske tittelen. Det ville ha vært helt greit.
Men jeg skrev det på fransk. Jeg kunne stavemåten.
A, B-O-U-T, D-E, S-O-U-F-F-L-E.
Uttales det À bout de souffle? Jeg vet fortsatt ikke.
De som snakker fransk, vet.
Jeg printet ut titlene på et A4-ark.
Så holdt jeg det opp mot lyset og satte klistremerkene over.
Så printet jeg titlene igjen, og da ble det riktig.
Og klistret dem på.
Jeg var veldig pirkete.
Du finner håndskrevne titler på noen av kassettene,
men etter et visst tidspunkt har alle pent printede klistremerker.
Å lage kopier av filmer og produsere en samling, film for film,
var noe vi begynte å fokusere på senere.
Besettelsen er det som driver entusiaster.
Entusiaster kan virke merkelige for utenforstående.
Men for entusiasten er drivkraften noe helt naturlig.
Jeg tror sulten på ressurser drev oss til besettelse.
Nå trengte vi bare et regneark. Men vi måtte gjøre alt for hånd.
Jeg tror…
Ja, jeg tror jeg lærte å bruke en mus av Joon ho.
"Dette kalles en mus, fordi den ligner en."
Det var det han sa.
-Siden 1992. -Ja, siden 1992.
"Videobibliotekliste. Administrert av Bong."
-Vi hadde denne. -Hva betyr stjernene?
-De vi ikke måtte miste? -Kanskje. Eller…
Panserkrysseren Potemkin. Før revolusjonen av Bertolucci.
Kanskje de med stjerne er de som…
-De vi ikke hadde sett? -Ja, noe sånt.
-Avlyttingen av Coppola. Den så vi sammen. -Ja, det stemmer.
Vi kjøpte noen filmer også.
-Vi dro til Hwanghak-dong. -Ja.
-Det var engrosforhandlere der. -Ja.
Gateselgere solgte billige filmer.
-De kostet 2500 won hver. -Sier du det?
-Det var som å dra på skattejakt. -Ja.
Blant alle de rare, dårlige filmene fant vi filmer av Kim Ki-young.
-Ja. -Eller Dušan Makavejev.
-Eller noe av Abel Ferrara. -Andrzej Wajda.
King of New York. Andrzej Wajda.
De var gjemt her og der, men titlene var merkelig oversatt.
-Akkurat. -Så vi måtte følge magefølelsen.
En som ofte ga oss en liste med nye filmer,
informasjon og tips, var regissør Kim Hong-joon.
-Jaså. -Første generasjon filmentusiast.
Han er direktør for det koreanske filmarkivet.
Han har gitt ut bok også. Den hadde en lang tittel. Hva het den?
To eller tre ting jeg vet om film.
-Den solgte bra tidlig på 90-tallet. -Ja.
Mange folk som oss kjøpte boka.
Hadde det vært 60- eller 70-tallet,
da man ikke kunne se filmene nevnt, ville boken vært ubrukelig.
Og om det var like lett å se film som nå, ville den ikke vært like nyttig.
Bare et fåtall filmer ble vist på kino den gangen,
men VHS-kassetter var overalt. Så mange filmer var tilgjengelige.
Vi hadde ikke engang tid til å se på kvaliteten.
DEN RASENDE OKSEN
"Du er kanskje ikke klar over det,
men denne filmen ble utgitt under denne tittelen.
Og tittelen er ganske absurd."
"Noe med kjærlighet" Men selve tittelen… Så om vi studerte boken først…
-Vi kunne det grunnleggende. -Vi fant filmen i Hwanghak-dong.
Jeg tror regissør Kim Hong-joon brukte et pseudonym.
Han brukte ikke Kim Hong-joon. Det var Gu…
-Gu Hoe-yeong. -Gu Hoe-yeong!
Det betyr "en filmelsker som ser tilbake på 90-tallet".
Det var første gang jeg skrev en artikkel om film for massemediene.
Jeg var nervøs og ville ikke bruke mitt ekte navn,
så jeg fant på et pseudonym. Gu Hoe-yeong.
Senere sa folk at det betød "filmelsker som ser tilbake på 90-tallet",
og det låt kult, men det stemmer ikke.
Jeg funderte bare på et navn
og fant en avis ved siden av meg. Hankyoreh, tror jeg.
Blant nekrologene så jeg navnet Gu Yeong-hoe,
så jeg valgte Gu Hoe-yeong uten noen annen grunn.
Den gangen hadde ikke film særlig høy kulturell status i samfunnet.
Det var en tid da det å jobbe med film
ble sett på som en skam for familien.
Utrolig at vi fortsatt har denne. Tell hvor mange filmer vi hadde.
Ok.
Du er så flink til å telle.
Ja, jeg bare kaster et blikk…
Rundt 300-400 filmer?
-Rundt 427 filmer? -Ikke så mange som jeg trodde.
-Hvor mange er det per side? -Omtrent 30 per side.
-Det er 26 bokstaver i alfabetet. -Jeg må telle dem.
-Fire, fem. -La oss si 20.
Åtte.
Ni, ti.
Elleve og en halv.
-Jeg tror… -Rundt 17 sider. 17 ganger 3.
-Det blir 510. -Ja.
-Vi hadde rundt 500 kassetter. -Ja.
De som er registrert. Men vi sluttet å ta opp.
Det stemmer.
Første gang jeg kom til Yellow Door,
tegnet du et bord på et stort stykke papir.
-Et bord? -Ja.
-Du skrev ofte på store ark. -En liste over ubetalte avgifter?
Jeg blir veldig besatt når jeg gjør noe, så jeg var perfekt for jobben.
Hva skal jeg si? Jeg var som ukens ordenselev.
-Ukens ordenselev hele året. -Ja, noe sånt.
Eleven som passer på de andre. De som ikke leverte tilbake filmer.
"Om du ikke tar vare på kassetten,
kan du miste på en måned det du har brukt et år på å spare."
Noen sa det til meg, så jeg begynte å jage folk rundt.
Jeg rynket på pannen og sa:
"Hvorfor har du ikke levert tilbake Godard-filmen?"
Det er sant!
"Gi den tilbake. Du tok den for to uker siden."
Du er avskyelig.
Det var viktig for meg å bevare samlingen.
Hva mener du med avskyelig?
Hva er det?
PRODUKSJONSAVD. "SJOKK" 1. TEKSTANALYSESEMINAR
Du store. Jøss.
Her så vi filmer og analyserte dem.
"Sceneanalyse for ulike situasjoner.
Anvend analyserammeverket etter sjanger, manusforfatter og bevegelse."
Som om vi faktisk kunne gjøre sånne ting.
Vi visste ikke mye, men vi skrev det ned likevel.
Det står: "Analyser en film ut ifra scener."
Spolebryteren.
-Inne! -Den er ute!
La oss sjekke med spolebryteren.
Spolebryteren får med alle øyeblikk.
-Spolebryteren kom. -Ja.
I dag kan vi bruke iPhone-apper eller andre mobil-apper til å redigere videoer
og legge på visuelle effekter, så dette høres primitivt ut.
Men vi ble overlykkelige da spolebryteren kom.
Ja.
Vi kunne spole frem og tilbake analysere scener bilde for bilde.
Vi kunne studere redigeringen og se hvordan stuntactionfilmer var laget.
Filmelskerne før vår generasjon,
som herr Jung Sung-il, regissør Kim Hong-joon…
De måtte dra til Goethe-instituttet eller Institut Français for å se film.
-Og de kunne ikke spole tilbake. -Akkurat.
Men vi fikk analysere filmer med spolebryter for første gang.
Jeg husker det.
Vi hadde vårt første tekstanalyseseminar.
Analyserte jeg Den rasende oksen? Og Citizen Kane?
Ja, jeg så alle disse filmene. Byens lys, Offeret.
Og analyserte dem. Har du materialet?
CHANG EUN-SIM
-Ja. -Jaså?
Og slik publiserte vi det.
YELLOW DOOR, 1. UTGAVE, VÅRNUMMERET
Jeg gjorde det ikke alene.
Alle avdelingene skrev analysene og satte dem sammen.
KIM YOON-A
Jeg tror den første utgaven var den viktigste,
men vi klarte ikke å opprettholde det.
Dæven, dette…
BONG JOON-HO
Jeg måtte grave dypt for å finne dette.
-Hvor fikk du det fra? -Fra Yoon-a.
-Så Yoon-a hadde det. -Ja.
Det er en analyse av Coppolas Gudfaren her.
Jeg tegnet disse.
"Gudfaren følger lærebøkene når det gjelder formatering."
Jeg skrev masse nonsens, som om jeg hadde peiling.
-Dette var fra seminaret, hva? -Ja.
Jeg jobbet visst veldig hardt med dette.
GUDFAREN, FRANCIS FORD COPPOLA
Takk.
Spenningen.
Det var det du nevnte, regissør Lee.
Informasjonskontroll.
Informasjonen i filmen er kun tilgjengelig for publikum.
-Det er slik spenning skapes. -Spenning skapes.
VISNING, SPENNING, INFORMASJONSKONTROLL
Jeg burde ha vist dette til Coppola, men jeg fortalte ham bare om det.
Det er en filmfestival i Lyon.
Festivalens hovedbegivenhet er
å invitere store navn i bransjen og hylle dem.
Det året var Coppola hovedgjest.
De skulle gi ham en pris, og jeg ble bedt om å være vert.
Jeg gikk opp på scenen og sa:
"Da jeg gikk på universitetet, studerte jeg filmene dine.
Jeg analyserte en scene fra Gudfaren."
Jeg sa noe sånt.
"Hvorfor var kameraet der? Hvorfor skiftet bildet der?
Hvorfor følger denne scenen etter denne?
Hvorfor ser skuespilleren den veien?"
Jeg stilte meg slike spørsmål og tegnet scenene fra Gudfaren, én etter én.
Hjertet mitt hamrer fortsatt.
Det var noe helt eget å stå ansikt til ansikt med ham på samme scene
og dele historier med ham.
Det føltes fantastisk og surrealistisk.
Helt siden den gang og selv i dag ser jeg filmer i klipp og bilder.
Og i bildene ser jeg etter lyskildene,
mise-en-scéne og alle detaljene mens jeg ser på filmen.
Jeg elsket det vi gjorde i starten, men senere begynte jeg å tvile.
Jeg lurte på:
"Må jeg studere språk og analysere hver scene?
Nei. Det er bare kjedelig." Det var det som skjedde.
Jeg innså at det ikke passet meg å analysere hver eneste del av en film.
Det er filmens makt. Den griper deg uten at du merker det.
Jeg likte å se film sammen med folk. Det var fint å vite
at jeg hadde venner som også ville se disse filmene.
Yellow Door var et sted der vi kunne snakke og lære nye ting.
Jeg kom akkurat på noe.
I denne filmen tenner skuespilleren et lys og dekker det til mens han går,
så det ikke skal slukke.
NOSTALGHIA, ANDREI TARKOVSKY
Det var en film av Tarkovsky som var veldig kjedelig.
Jeg aner ikke hvorfor jeg ble så hekta på den.
Det var da jeg så den, jeg innså at film var kunst,
at jeg kunne vie livet mitt til det.
Jeg tror den scenen varte i over fem minutter.
"Hva pokker er galt med denne filmen?"
Det tenkte jeg den gangen.
Joon ho forgudet Martin Scorsese.
Den originale tittelen var Den rasende oksen.
Men merkelig nok oversatte videoselskapet den til Rasende knyttnever.
RASENDE KNYTTNEVER
De koreanske undertekstene hadde utallige feil.
Men boksesekvensen og alt…
BONG JOON-HO
…var bare helt overveldende,
så vi var helt i hundre da vi så den.
Regissør Lee, du snakket også mye om redigering og kameraarbeid.
Jeg hadde nettopp begynt å studere film.
Jeg trodde at kompliserte klipp og kameraarbeid ga gode scener.
Men som du vet, er den scenen ekstremt enkel.
Knulla du kona mi?
"*Biiip* du kona mi?"
-Knulla du kona mi? -Hæ?
Knulla du kona mi?
Den er enkel, skremmende og morsom, og man blir trist når scenen er over.
Hvordan kan du spørre meg om det? Vi er brødre.
Du ser Joe Pescis ansikt og et par klipp til.
Så følger kameraet De Niro som går opp trappa. Veldig nifst.
Etter at han går opp, ser vi en sprø, vanvittig vold.
-Det er grufullt. -Jeg husker noe du sa.
-Scenen begynner med en ødelagt TV. -Ja. De Niro fikser TV-en.
Du sa at den ødelagte TV-en setter tonen i scenen,
og jeg husker hvordan det slo meg.
-Sa vi sånt? -Nei, altså…
Du gjorde det.
Jeg husker ingenting, ikke engang hva som skjedde i går.
MANNEN SOM PLANTET TRÆR, FRÉDÉRIC BACK
Det var en animasjonsfilm kalt Mannen som plantet trær.
Jeg var vel litt sløv den dagen.
Hoon-a sa til meg:
"Jong-tae, når livet er hardt, og du føler deg beseiret,
så bør du se filmer som denne. Det vil hjelpe."
Det var så fint.
Jeg var vel litt frekk.
LIM HOON-A
Jeg trodde det var Jong-tae som ba meg se den.
"For en nydelig film han introduserte meg for", tenkte jeg.
Det er virkelig en fantastisk film. Jeg har sett den mange ganger.
Det er favorittfilmen min.
Jeg gråter ikke. Øynene mine renner fordi de er gamle.
-Dere husker ting forskjellig. -Ja, dette er akkurat som Rashomon.
-Jeg ser den gule døra. -Der er den.
Ja, du har rett.
-Vi regisserer noe. -Et eller annet.
Hun gjør det om igjen.
Dette er 8 mm-filmene.
De har vært hjemme de siste 30 årene i denne treboksen. Man ser alt.
Kameraer var ikke enkle å få tak i.
Nei.
Særlig videokameraer. Filmene var for dyre.
-Ja. -Hendene våre skalv mens vi filmet.
Det var skummelt å skulle bruke 24 bilder på ett sekund.
Det var antagelig rundt 1992.
Jeg måtte spare penger.
Han sparte penger.
LEE DONG-HOON
Jeg tror han tjente tre tusen won hver måned.
Han spurte om han kunne kjøpe et bra kamera for pengene.
BAN SE-BUM
Og det var mye elektronikk på Sewon Plaza og Cheonggyecheon.
Det var et dyrt kamera på den tiden. Hitachi 8200 Super VHS.
Jeg kjøpte det og tok det med til Yellow Door dagen etter.
Jeg holdt det som et spedbarn under seminaret.
Og det var digert.
Jeg bladde i notatboken mens jeg klappet på kameraet.
Skal jeg si "nervøs"?
Det var det første utstyret vårt, så vi var nervøse for det.
Jeg gjorde deltidsjobber med 8200-et, som å filme i bryllup.
Jeg filmet alle slags arrangementer. Hoegap, fester, doljanchi, bryllup og mer.
-Alle er her. -Dette.
Vi er så fine på dette bildet.
Byung-hoon og Seok-woo sitter ved siden av hverandre.
Byung-hoon skal ha forlatt bransjen på grunn av meg.
LEE BYUNG-HOON
-Seok-woo synes synd på deg, Byung-hoon. -Hvorfor det?
Fordi han kjeftet så mye på deg når han laget kortfilmer.
Joon ho gjemmer seg bak der.
-Ja. -Hva pønsker han på?
-Jeg aner ikke når dette ble tatt. -Ikke jeg heller. Hvorfor tok vi det?
Et innfall, kanskje?
Vi er altfor pent kledd.
Jøsses, Hoon-a!
-Det er samme dag. -Ja visst.
Bukker jeg for noen?
-Jeg tror det er et ritual. -Ja.
Jeg ser hodet til Hitachi 8200 der borte.
Det er åpningsseremonien!
-Det står der. -Der har vi det.
-Ja. -Jeg husker grisehodet!
Ja.
Vi hadde ikke råd til et ekte grisehode, så jeg tegnet et.
-Det er tegningen min. -Ja, Joon ho tegnet det.
Jeg skrev programmet på det store arket.
-Jaså? -Så det er din håndskrift.
-Denne? -Ja.
Nei, den er ikke min.
Det står Gorilla der.
-Ja, Gorilla 2. -Ja.
Gorilla 2.
-Gorilla 2? -Ja.
-Er det På leting etter paradis? -Ja, det er det.
Som om det er en faktisk serie. Så pinlig.
Regissør Choi Jong-tae dannet klubben med noen yngre filmelskere.
De skulle ha en visning på slutten av året.
Choi Jong-tae, Woo Hyun og Ahn Nae-sang. Hyun og Nae-sang er skuespillere i dag.
De var en trio.
Hyun og Nae-sang kom ofte til Yellow Door.
Vi drakk mye også.
Ja.
En visning?
Jeg trodde det ville bli storslått.
Men de hadde den i et knøttlite rom.
Jeg husker at jeg gikk for å se den.
Det virket ganske kjedelig. Jeg hadde ikke store forventninger.
Så jeg var bare sånn passe interessert, men så…
Idet Joon hos film begynte, tenkte jeg:
"Hva er dette?" Og ble fullstendig grepet.
REGI
Jeg ville se den igjen.
TAKK TIL DONG HOON
Hva gjorde du for animasjonsfilmen?
Gorilla, mener du?
-Styrte du kosedyrene? -Vi byttet på.
Eller holdt du kameraet?
Den som ble sliten, holdt kameraet.
-Den som hadde energi, styrte lekene. -Var det deg?
Vi brukte stige for å henge dem høyt.
-Du gjorde de farlige tingene. -Ja.
-Hang dem fra rørene. -Ja.
Jeg tenkte det ville bli morsomt.
-Til å begynne med? -Ja.
I rundt to dager filmet vi i kjelleren i Daerim-leiligheten,
stedet med rørene i Barking Dogs Never Bite.
Der flyttet vi tøygorillaen rundt for å lage filmen.
Det var veldig tøft.
JEG SER BLÅ HIMMEL… OG
GRØNN SKOG OG PUSTER FRISK LUFT…
Hitachi 8200 hadde mange funksjoner. Jeg både filmet og redigerte med det,
og jeg kunne legge inn undertekster,
ikke på koreansk, men på engelsk.
OG JEG SPISER BANAN HVER DAG
Så jeg var nødt til å lage den uten lyd og legge til engelsk tekst nederst.
Hovedpersonen, Gorilla, går opp på en stein og bæsjer.
-Ja, vi hadde en stein. -Ja.
Den bæsjer på steinen.
EM… Å, SKITT
Stemmen var regissør Bong. Gryntingen når de bæsjer.
Og så forvandles bæsjen til en mark som angriper gorillaen.
Og så…
Det er pinlig bare å høre på.
På en måte var det også en monsterfilm. Det dukker opp en mystisk skapning.
Vi laget monsterlarver med hvit leire.
Det ville se ekkelt ut om vi brukte brun leire.
Frastøtende.
Monstrene angriper gorillaen, de slåss.
Gorillaen prøver å finne et sted uten monstre.
IKKE RØR FISKEN MIN
En gorilla som bor i en mørk, skitten kjeller,
drar av sted for å finne sitt paradis.
Derav den barnslige tittelen, På leting etter paradis.
Det sto et frodig tre midt på en åker.
Gorillaen begynner å drømme om å plukke bananer fra treet.
En gorilla skal klatre i trær,
men denne klatrer i de grå rørene i taket i kjelleren
og drømmer om noe annet.
Da gorillaen la av gårde for å nå målet sitt…
SELVSAGT. DEN SVARTE BOKSEN!
…tenkte jeg: "Så merkelig. Handlingen og historien er så enkel.
Men kombinert med cinematisk undring
kan man skape noe fantastisk."
Kanskje det var fordi jeg ikke deltok i produksjonen.
Jeg visste ikke hvor vanskelig det var å filme en sånn film.
Jeg kunne ikke si: "Jeg liker den ikke."
Alle som studerte film, roste filmen, så jeg kunne ikke si noe annet.
Jeg sa bare: "Bra gjort."
Det var det eneste jeg kunne si om den filmen.
Jeg var temmelig kjepphøy på den tiden,
men jeg likte ikke filmen noe særlig.
Det kalles stop-motion-animasjon, ikke sant?
Det kalles også "utløserfilming".
Jeg tror bare jeg tenkte: "Hvis kameraet har den funksjonen,
kan hvem som helst bruke den."
Jeg var veldig flau da jeg viste den på nyttårsfesten.
Jeg rødmet fra topp til tå.
Det var vel første gang jeg laget noe med en fortelling.
Og det var 15-20 personer der.
Så jeg hadde faktisk et publikum.
Og det var nyttårsfesten, så alle tenkte:
"Få det overstått, så vi kan begynne å drikke."
Men jeg var veldig nervøs der jeg sto.
Jeg rødmet fra topp til tå.
Da bestemte jeg meg for å slutte med animasjonsfilm og gå over til live-action.
Jeg måtte flytte lekene ørsmå skritt av gangen,
så etter hvert utviklet jeg en fiendtlig holdning mot hovedpersonen.
"Kan du flytte deg bare bittelitt selv?"
Så jeg gikk over til live-action, der skuespillerne beveger seg selv.
Men om du tenker tilbake på det nå, synes du ikke vi var litt gale?
Vi var oppe hele natten og filmet.
-Vi begynte klokka åtte om kvelden. -Var det kaldt eller varmt?
Husker ikke. Jeg var så fokusert at jeg glemte det.
-Nei, det var kaldt. -Kjølig.
Jeg tror vi gikk med frakk.
-Den gangen kom moren din… -Ja, moren min kom ned.
Hun kom ned sent på kvelden og så medlidende på oss.
-"Er dere ikke ferdige?" -Det stemmer.
På det tidspunktet var jeg allerede ferdig i hæren.
Ja.
Hennes voksne sønn var i kjelleren med en utstoppet gorilla midt på natten.
-Ja. -Det må ha vært tøft for henne.
Hun må ha vært veldig frustrert.
De viktigste komponentene i regissør Bongs nyere filmer
ble etablert allerede i Gorilla.
De fleste av filmene hans har scener filmet i en kjeller.
Du kan gå ned i kjelleren og gjøre ditt fornødne.
Toalettet på vedlikeholdskontoret er for langt unna.
Dette er historien fra da leiligheten ble bygget.
I 1988 ble det bygget leiligheter overalt.
Da du var ferdig i hæren og kom til fabrikken i denne byen,
har det skjedd en rekke hendelser.
Jeg tror ikke det er noe kriminelt.
-Jeg skal gå på universitetet neste år. -Du hadde alt ferdig planlagt!
-"Han vil klare seg." -Ja.
Det visste jeg, men ikke at han ville gjøre det så stort.
Så han sa… Jeg mener, han…
Han er flink med tall. Han sløser aldri med penger.
Han finansierte regissør Bongs første kortfilm,
Hvit mann.
Jeg tror du ga ham tre millioner won.
-Nei. -Hvor mye ga du ham?
-Det husker jeg knapt. -Jaså?
En del.
Slik husker jeg det, men han skrev ned beløpet.
-Det var 500 000 won. -Sikker?
Du sa det var tre millioner won.
-Gjorde jeg? -Du løy.
Hyun var på nyttårsfesten, og han så animasjonsfilmen min.
Derfor, da jeg filmet Hvit mann gjorde han en delinvestering, kan du si.
Han ga meg penger til å lage kortfilmen.
FINANSIERING: WOO HYUN-HUI
Woo Hyun-hui? Joon ho visste tydeligvis ikke hva jeg het.
Tror han fortsatt… Nei, han vet det nok nå.
Dette høres kanskje litt merkelig ut,
men dette er første gang jeg har hjulpet noen og angret på det.
Jeg angret ikke i starten. Men et par år senere…
…laget han Memories of Murder.
Da jeg gikk ut etter å ha sett filmen, føltes hjertet mitt tungt og lamslått.
Jeg var oppslukt av følelser.
Jeg sa til meg selv: "Jeg skulle betalt for alt sammen.
Hele produksjonen.
Hvorfor var jeg så gjerrig og bare betalte deler av det?"
Jeg tenkte faktisk det.
På slutten av filmen ser vi et enslig tre.
Filmen heter På leting etter paradis.
Nå som jeg tenker på det,
var vel alle på leting etter noe.
Det tenker jeg.
På slutten kommer gorillaen fram til treet og står foran det.
Vi ser gorillaen bakfra, men idet kameraet zoomer sakte ut…
…viser det seg at banantreet er et bilde på en TV-skjerm.
Jeg tror jeg begynte å gråte på slutten.
Det var så godt laget at man kjente seg igjen i gorillaen.
På den tiden kunne jeg ikke forlate campus eller nabolaget.
Jeg var arbeidsledig, tjente ikke penger.
Jeg visste ikke hva jeg ville drive med, eller hva jeg var ment å gjøre.
Men jeg var sikker på hvor jeg ikke ville være.
Så på en måte var jeg som gorillaen.
Ja, det var jeg.
PÅ LETING ETTER PARADIS
Med tanke på den nye videokulturen
vil den nye kinoen som åpner i morgen, bli en storslagen revolusjon.
Jeg har faktisk vært der.
Alt eksploderer rundt 1995, kinoens 100-årsjubileum.
Koreas første kunstfilmkino åpner i morgen.
Etter Russland gjorde nok Tarkovskys Nostalghia det best i Korea.
Og rundt 60 000 personer så Offeret.
Alle gikk og så slike filmer, og så
fikk de hodepine.
Utallige magasiner, som Cine 21 og Kino, ga ut sine første utgaver.
Alle leste Jung Sung-ils artikler.
Den amerikanske filmen Jurassic Park tjente for noen år siden
mer enn den årlige eksporten av koreanske biler totalt…
Jeg tror
filmindustrien begynte å ta form…
KIM HYUNG-OAK
…gjennom 90-tallet.
Noen ble plutselig berømte, eller ble sjefsredaktør for et magasin.
Konsern går inn i filmindustrien
Det var motiverende å se det hele utspille seg.
På 70- og 80-tallet pleide min generasjon filmelskere å møtes…
KIM HONG-JOON, REGISSØR
…og klage på bransjen.
"Hvorfor har ikke Korea en filmfestival? Hvorfor har ikke Korea en filmskole?"
"Hvorfor støtter ikke Korea kortfilmproduksjoner?"
"Det finnes nok et filmparadis et sted utenfor dette landet.
Jeg håper å dra dit en dag."
Den første internasjonale filmfestivalen i Korea, filmfestivalen Pusan,
ble sparket i gang i dag og vil vare i ni dager.
En dag var jeg travelt opptatt med å skrive avhandlingen min.
Jeg skrev om film.
Og jeg traff Joon ho på Gangnam stasjon.
"Hva gjør du her?"
Det var rart å møte ham der, for vi møttes alltid i Hongdae.
Han sa at han prøvde å komme inn på et filmakademi, og…
Han måtte ta en engelsktest for å komme inn,
så han skulle på et engelskkurs.
Så den gangen studerte han engelsk.
Jeg ble overrasket. Jeg var også ung, så jeg tenkte:
"Joon ho ser virkelig på film som virkeligheten sin."
For meg var film noe romantisk,
men for ham var det en karrierevei.
Jeg innså det ikke før senere.
Å se filmer og diskutere dem på Yellow Door filminstitutt,
jeg trodde det var nok.
Jeg visste ikke hva medlemmene ønsket.
Det viktigste jeg unngikk å se, var at de ønsket å lage filmer.
De ville filme.
Iblant var det konflikter mellom medlemmene.
Det faglige innholdet krasjet iblant med retningen medlemmene ønsket å ta.
På grunn av disse uenighetene kom det til et punkt
der vi ikke lenger trivdes sammen.
Uansett hva det er,
så er det trist å se noe visne hen.
Selv om Yellow Door ikke var en livsform,
så visnet den hen, som alt levende. Og jeg så prosessen skje.
Alle hadde ulike preferanser og ønsker.
Vi var kanskje én gruppe, men vi hadde nok ulike drømmer.
Det var definitivt noe som skilte oss fra hverandre.
Så vi bestemte oss for å stenge instituttet.
CHOI JONG-TAE, LEDER FOR YELLOW DOOR
Men etter det følte jeg meg litt ensom.
Vi drømte så lidenskapelig, og vi oppnådde mye sammen.
Det var det vi var,
men alt gikk i oppløsning på bare et øyeblikk.
Og da det gjorde det, forsvant det umiddelbart, som tidevann.
Og så var det turen. Vi bestemte oss for å dra på tur.
Så vi dro til en plass i Gangwon-do ved Østhavet.
De som ville bli med, møttes på Cheongnyangni stasjon.
Det var en fabelaktig tur.
Jeg husker den som om det var i går.
Akkurat idet vi passerte Jeongdongjin, og solen skulle til å stå opp,
begynte toget å spille Måneskinnssonaten.
Det var så nydelig. Over høyttaleren sa de at vi nærmest oss siste stopp.
Måneskinnssonaten fortsatte å spille mens toget tøffet frem langs stranden.
Tiden vår med Yellow Door var som en av aktene i et teaterstykke.
Så på en eller annen måte var akten nødt til å ta slutt,
slik at stykket kunne gå videre til andre, tredje og fjerde akt.
Og vi fortsatte å leve livene våre de neste 30 årene
og gikk videre til de neste aktene
ved å lære av det vi manglet i første akt, og bruke det vi lærte på, nye måter.
Og sånn tror jeg vi klarte å gå videre.
Det samme gjaldt livet mitt.
Kjenner du den følelsen?
Når du møter noen som gjør deg lykkelig, alt virker perfekt.
Dere går hånd i hånd, men det kan ikke vare evig.
Du må gi slipp på et tidspunkt, men det er vanskelig.
Det var sånn jeg følte det.
Personlig synes jeg det var enda bedre at så uskyldige mennesker
kom sammen og siden gikk hver til sitt.
Hadde vi holdt sammen av økonomisk grunner eller et felles mål,
ville vi nok blitt enige om å følge en ny retning.
Jeg sluttet å se på film ikke lenge etter.
LIM HOON-A
Filmene jeg så i Yellow Door var helt annerledes enn filmene utenfor.
Jeg spurte meg selv om jeg egentlig hadde likt filmene.
Filmene jeg så i Yellow Door,
føltes som om de betydde mer enn de ga inntrykk av.
Da jeg kom tilbake til virkeligheten og gikk på kino for å se film,
følte jeg ikke det samme lenger.
Så den gangen var jeg veldig lei meg for bruddet.
Og i lang tid etterpå savnet jeg gamle dager,
men nå er det et gammelt, men fint minne.
Etter hvert som jeg ble 40 og 50, ble jeg stadig mer demotivert.
Ja.
Fordi den perioden hadde forsvunnet på et blunk.
Jeg har båret filmens sti med meg i hjertet mitt i lang tid.
I lang tid, helt fram til nå.
Jeg tror ennå det gir mening å søke sin vei.
Selv om det fører deg til en banan inne i TV-en.
Å ta en titt på innsiden kan være en erkjennelsesprosess.
Men de som ikke har begynt reisen, er fortsatt i kjelleren
og drømmer om bananene der oppe.
Så på en måte er det øyeblikk
da jeg tror jeg kan se treet som var på skjermen.
ROAD FEVER, KIM MIN-HYANG
Jeg vet ikke hvor mye tid jeg har igjen,
men jeg har en følelse av at jeg kan gå til det treet nå og ta på det.
Jeg tror jeg kan gjøre det nå.
Det er flaut å si det, men da jeg begynte å male,
malte jeg noe som minnet om
den siste scenen i På leting etter paradis uten å innse det selv.
Det var et bilde av en ung jente på leting etter noe.
Jeg tenkte ikke på Yellow Door da jeg malte det.
Men når jeg tenker tilbake, tror jeg at jeg må ha malt mitt eget ønske
Det at vi for 30 år siden hadde en helt unik opplevelse,
og at vi i et kort øyeblikk…
LEE DONG-HOON
…bare kunne være sammen uten bekymringer for fremtiden.
Det føles som en bit av puslespillet.
Alt jeg har delt fram til nå, er historier fra 30 år siden.
Men tanken på at det har gått 30 år,
er ikke til å fatte.
Vi lyste opp som en flamme i 1992 og 1993.
BONG JOON-HO, YELLOW DOOR-MEDLEM
Men husker vi det nok ulikt.
Noen var bare så vidt innom. Andre ble værende lenge.
Og der er Jong-tae, som sto midt i stormens øye.
Men, ja, vi husker det nok alle ulikt.
Når jeg ser tilbake, tror jeg ikke
at jeg noensinne har vært så gal etter film som jeg var den gangen.
Den perioden var begynnelsen for meg, det er en tid jeg ønsker å huske.
Og selv om jeg allerede hadde gått min vei,
så viste stedet meg veien jeg skulle følge etterpå.
Det var min begynnelse.
Yellow Door.
Ville vi klart det om vi gjorde det på ny nå?
"Om Yellow Door filminstitutt.
Yellow Door filminstitutt er en gruppe personer som studerer film.
Å studere film er ikke noe man kan gjøre alene.
Vi vokste sakte etter som vi delte informasjon og materialer.
Nå er det mer enn 30 av oss."
"Selv om vi fortsatt har langt igjen, kaller vi oss et filminstitutt.
I henhold til den filmatiske veien vi har valgt,
er vi delt inn i kritikk-, regi- og manusavdeling."
"Avdelingene utfører hver sine aktiviteter.
"Medlemmene av filminstituttet består av ulke mennesker,
både ferske og erfarne filmstudenter,
så vel som andre studenter innen humaniora."
"Men vi har alle én ting til felles.
Vi ønsker å utfolde vår livs reise gjennom et medium kalt film."
"Instituttet tilbyr ulike programmer for å møte behovene
og kravene til medlemmer på ulike nivåer.
Vi tror dette er et bra sted for de som ønsker å begynne studiene
med en teoretisk tilnærming."
"Hver avdeling tilbyr selvsagt også
kreative programmer som er både viktige og lærerike."
"Yellow Door filminstitutt tar imot
entusiastiske, talentfulle og unge filmstudenter.
Bank på den gule døren på instituttet
og dytt opp den tunge døren som vil lede deg
Jøss.
Det var storslått.
Snakk om store ord!
Det er godt skrevet.
Dette er jammen kult.
KIM DAE-YUP DRIVER EN INTERIØRDESIGN-FORRETNING.
KIM MIN-HYANG SKRIVER, TEGNER OG TAR BILDER, I ALL HEMMELIGHET
KIM SEOK-WOO ELSKER FJELL OG KANOER OG DRIVER EN MILJØBEDRIFT.
KIM YOON-A UNDERVISER I FILM OG HISTORIEFORTELLING PÅ UNIVERSITETET.
KIM HYUNG-OAK JOBBER SOM FILMSKAPER.
BAN SE-BUM UNDERVISER I PSYKOLOGI PÅ UNIVERSITETET
OG FOTOGRAFERER PÅ FRITIDEN.
BONG JOON-HO ER NETTOPP FERDIG MED Å LAGE SIN ÅTTENDE SPILLEFILM.
LEE DONG-HOON DRIVER EN SJAKKSKOLE
LEE BYUNG-HOON SELGER MEDISINSK UTSTYR I USA.
LIM HOON-A JOBBER SOM LOGOPED FOR BARN OG UNGE.
CHANG EUN-SIM UNDERVISER I MATTE.
CHOI JONG-TAE HAR GITT UT FEM SPILLEFILMER OG JOBBER MED SIN FJERDE ROMAN.
KIM HYE-JA, KIM HONG-JOON AHN NAE-SANG, WOO HYUN, JU SUNG-CHUL
Tekst: Marie Wisur Lofthus