Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Filmul ăla…
Looking for paradise.
E un scurtmetraj de cinci minute făcut de un student.
Pe atunci, regizorul Bong nu era cel de acum.
Când ați văzut filmul?
Raportat la durata de viață a Yellow Door,
aș spune că a fost ori începutul ori mijlocul, nu ultimii ani.
Într-o zi, regizorul Bong…
Pe atunci, îi spuneam Joon-ho.
A zis că are niște bani după ce a lucrat ca meditator.
Cred că lucrase o lună sau două.
În fine, a cumpărat o cameră cu banii ăia
și a făcut un film cu sufrageria lui ca fundal.
Era despre o omidă care își caută paradisul.
A făcut o omidă micuță.
Și cum era o animație stop-motion, a trebuit să o mute la fiecare secvență.
La final, omida se luptă cu o maimuță de pluș în sufragerie.
În cele din urmă, își continuă călătoria spre paradis.
A fost incredibil. Am fost șocată. M-a uimit atunci.
Nu părea Joon-ho pe care-l știam.
Filmul avea cam cinci minute.
Avea 23 de minute.
Și ați confundat protagonistul și adversarul…
I-am încurcat?
- Omida era protagonistă, nu? - Era gorila.
Credeam că e omida.
Era gorila?
Înțeleg.
Am găsit cutia de paulovnia după mult timp,
cam după 20 de ani.
Depozitam multe lucruri aici.
Și uite ce am găsit!
Filme de opt mm?
Sunt filmele de opt mm de la atelierul nostru Yellow Door.
Astea sunt…
- Hei! - Le am pe toate aici.
- Atâtea. - Mamă!
Am tot felul de lucruri aici. Nu-mi amintesc ce făceam.
Filmam tot felul de prostii.
Sper ca astea să ne ajute cât scotocim prin situația asta tip Rashomon.
Sunt toate aici.
Mai ai gorila, nu?
Da, gorila aia.
O am, dar…
Să spunem că s-a dus.
E jenant. Ei bine…
YELLOW DOOR: CLUBUL DE FILM DIN ANII '90
„Țin minte filmul meu de debut secret, despre care n-am mai vorbit.”
„Înainte să fac primul scurtmetraj autoproclamat, White man,
am făcut un scurtmetraj animat, Looking for paradise.”
AUTOR- DEBUTUL
L-am intervievat pe Bong Joon Ho când scriam Debutul.
Vorbea ca un spion care împărtășește un secret.
S-a uitat în stânga și în dreapta și a spus: „Am făcut odată un alt film.”
Așa că mi-am zis: „Cred că nu voi putea folosi asta.”
Dar povestea era interesantă.
„Am invitat vreo 20 de oameni la petrecerea de Crăciun Yellow Door
și am avut prima mea premieră de film cu fața complet roșie.”
„Singurii de pe Pământ care au văzut acel film
sunt oamenii care au fost acolo în acea zi.”
Jong-tae, mă auzi?
Bună!
Mă vezi?
Da, te văd.
- Cred că ești ocupat. - Da, cred.
Filmul tău va fi lansat în câteva zile.
Da, am fost mai ocupat pentru că producția a fost mică.
A trebuit să fac eforturi.
Se pare că Se-bum și-a vopsit părul.
- A trecut mult. - Bună, Ban!
V-ați vopsit părul? Părul dv…
Ei bine, trebuie.
E alb de tot dacă nu-l vopsesc.
Arată ca un ministru azi.
Ca ministrul Mediului, Infrastructurii și Transporturilor.
- Byung-hoon. - Funcționează.
Salut!
Ăla e Byung-hoon? Frate!
Mamă, Byung-hoon!
- Ne vezi? - Nu ne vede?
- Nu cred că poate. - Ba da.
- Hei! - Ne auzi?
- Vă văd. - Bine.
Cât e ceasul acolo? E trecut de miezul nopții?
E aproape 11:00.
Unșpe seara?
- Da. - Doamne!
Coreeana ta a devenit cam ciudată.
Haide!
Să facem asta în engleză? Byung-hoon, ce spuneți?
Vorbești engleză?
- Bună! Doamne! - Min-hyang!
- Bună! - Bună!
Bună!
- Doamne! Cine-s? - Când a fost asta?
Vai de mine! Uită-te la ei!
- De ce e așa de… - Neclară.
Nu suportam genul ăsta de lucruri atunci.
Era un club de film.
Dar toate sunt neclare.
E amuzant. Serios, cine le-a făcut?
Să găsim vinovatul!
N-am fost eu. Eu sunt în poză.
Și eu sunt în ea.
Stați, eu nu sunt în poză!
Ăla sunt eu?
De ce tot făceam poze cu gumă?
- Poate era test de focalizare. - Asta era.
Nu știam mecanismul de bază al camerelor.
Chestii de bază, cum ar fi expunerea, apertura…
Așa e.
Viteza obturatorului, focalizarea și altele.
A fost un atelier în care noi să ne familiarizăm cu aceste lucruri.
Pozele astea sunt departe de artă.
E doar o paradă de poze plictisitoare.
Asta nu era casa lui Kim Hye-ja?
Ba da, era casa drei Kim.
Când ne uitam pe geamul biroului nostru,
vedeam grădina drei Kim.
Da, și poarta ei.
Făceam multe poze în fața zidului aceluia de piatră
pentru că era superb.
Uite ce poziție sexy are Dae-yup!
Dacă aș fi știut că e un club acolo, m-aș fi uitat afară mai des.
Atunci îmi ziceam doar: „Pot să-mi vadă casa de sus.”
Nu știi niciodată ce se va întâmpla în viață, nu?
Cea mai emoționantă amintire a lui Joon-ho e asta.
După lansarea Asasin în serie,
m-ai sunat după ora 21:00. Cred că era cam 22:00.
- Da. - Și ai spus…
„Jong-tae, știți unde sunt? Sunt în fața clădirii Gyeongseo.”
- Asta ai spus la telefon. - Da.
Cred că erai mulțumit de succesul filmului tău,
așa că îți aminteai de vremurile grele.
Clădirea Gyeongseo.
Probabil că era o casă privată, dar s-a schimbat.
Da.
Au trecut 30 de ani.
Ăsta era drumul nostru spre biroul Yellow Door.
Da.
Sincer,
nu simțeam că lucrăm la Yellow Door.
Era ca un picnic la care puteam pierde vremea, nu?
Dar de ce eram în clădirea Gyeongseo?
Jong-tae avea deja un birou acolo?
Jong-tae era student la Universitatea Dongguk pe atunci.
Și-a luat liber și a închiriat biroul
ca să înființeze o agenție de modeling cu prietenii lui.
După prima mea zi de masterat, am fost foarte dezamăgit.
Trebuia să fie un masterat…
…dar nu ne învățau multe.
Încă îmi amintesc asta. La școală era o cameră cu peliculă de 16 mm.
Ar fi fost grozav dacă ne-ar fi învățat cum s-o folosim.
Dar doar ne-au arătat-o și au spus: „E o cameră de 16 mm.”
- Atâta tot? - Atâta tot.
Pe atunci…
Dong-hoon.
Atunci l-am cunoscut pe Lee Dong-hoon.
Lucram cu jumătate de normă
la librăria Cărțile de azi, din fața Universității Yonsei.
Nu erau celulare, nici pagere.
La avizierul de la Cărțile de azi,
lumea scria pe bilete unde era și să vină ceilalți.
Am cerut să fiu prezentat unui student la regie film.
I-am fost prezentat lui Choi Jong-tae,
un masterand care lua o pauză de la studiile de regie film.
Mi s-a cerut să-l învăț despre filme,
așa că i-am spus să vină.
E interesant cum a ieșit.
Acum, aș întreba:
„De ce aș învăța un străin despre filme?”
Dar pe atunci, universitățile și cluburile aveau o inocență.
Așa că a fost ceva foarte firesc.
Dacă nu mi-ar fi cerut nimeni să-l învăț despre filme,
viața mea ar fi fost foarte diferită.
Ar fi fost diferită în sensul bun sau…
De fapt, ar fi fost mult mai bună.
Nu voiam să fac ceva anume.
Dar m-am dus oricum și am scotocit.
Dong-hoon a zis că știa un titrat
și a întrebat dacă-l poate aduce, așa c-am acceptat.
Mi-am zis că nu pot suferi singur, așa că l-am implicat pe regizorul Bong.
Mi-au plăcut filmele încă din școala primară și gimnaziu
și vrusem să devin regizor.
Nu știu de ce.
Poate pentru că doar mă uitam la televizor. Familia mea nu făcea nimic.
Nu călătoream. Nu făceam sport.
Toată familia doar se uita la televizor.
Sunt lucruri care te șochează când le privești scoase din context.
M-am uitat la Salariul Groazei.
Și la Hoți de biciclete.
Mi-am pierdut bicicleta când eram mic…
…așa că mi-a captat atenția când l-am văzut.
M-am uitat fără să știu nimic despre Vittorio De Sica sau neorealism.
De asta am fost șocat.
A fost șansa mea, pentru prima oară,
să discut și să studiez filme cât vreau
și să le tot văd.
N-aveam studii de film și nu mai lucrasem pe un platou de filmare.
Dar, pentru prima dată, am reușit să fac ceva cu filme.
I-am așezat pe Bong Joon Ho și Lee Dong-hoon
și am început cu Understanding movies.
Atunci au început să apară cărțile despre filme.
Da.
Acum e o secțiune întreagă în librărie.
Dar pe atunci, ideea cărților despre filme era tare necunoscută.
Erau Understanding Movies de Louis D. Giannetti…
Plus A history of film de Jack C. Ellis.
- Atâta tot. - Iar altele erau…
Atunci am început să vedem băcănii.
Așa că pe atunci, eu…
Poți să tai ce a spus despre băcănii?
E atât de… Sună de parcă…
Chiar nu erau băcănii pe atunci?
Nu erau.
Da, beam cafea în locuri ca Doutor.
Da. Doutor. Nu mai există.
Trebuia să-i învăț ceva, dar nu puteam face nimic.
Pe atunci, Joon-ho era manager cu jumătate de normă la o sală de lectură.
Avea mult timp liber. Așa că i-am zis:
„În loc să stai degeaba, începe să transcrii A history of film!”
Dar n-am mai transcris A history of film.
Regizorul Bong ar fi făcut-o.
Sigur a transcris A history of film.
Eu n-am făcut-o, dar cred că el ar fi făcut-o.
Aici apare efectul Rashomon.
Cum aș fi putut transcrie cartea aia uriașă?
Nu știu. Habar n-am.
RASHOMON AKIRA KUROSAWA, 1950
Am pierdut încrederea în oameni.
Bong, nu-ți amintești?
Am citit-o cu atenție fiindcă mi-ai spus s-o fac, dar nu am transcris-o.
Îmi amintesc că mi-ai arătat caietul tău.
- Serios? - Da, așa știu că ai făcut-o.
- O clipă! - De unde altundeva să știu?
Asta e cartea.
- Da. - A history of film de Jack C. Ellis.
Deci, ai făcut-o. Îmi amintesc caietul tău.
- Înțeleg. - Ai renunțat după câteva pagini.
Infinitivul din Sungmoon Comprehensive English.
Da, infinitivul.
Cred că atât ai făcut.
Toți coreenii știu despre infinitiv.
Aceea a fost etapa semănatului.
Bong Joon Ho, Choi Jong-tae și cu mine eram în etapa semănatului și apoi…
Într-o zi, stăteam degeaba acasă.
Dintr-o dată, m-a cuprins pasiunea de a studia filme.
A apărut de nicăieri. N-am mai putut dormi din ziua aia.
- Hoon-a a fost una dintre primii membri. - Da.
O prietenă studentă la Psihologie iubea muzica la fel de mult ca mine.
A spus că e un tip pe nume Bong Joon Ho de la sociologie căruia îi plac filmele,
și că ar trebui să-l sun.
„Bong Joon Ho? Ce nume unic!”
„Ar trebui să-l memorez ca bonjour.” Așa că asta am făcut!
Când l-am sunat, mi-a spus să merg undeva în Hongdae.
Jong-tae, tu, eu și Hoon-a.
Îți amintești primul nostru seminar în patru?
Am zis că aducem fiecare câte un film.
Jong-tae a adus Landscape in the mist de Theo Angelopoulos.
Eu, de François Truffaut...
- Acela. - Truffaut juca rolul unui regizor.
Noaptea americană!
- Tu ce ai adus? - Nu învățam pe atunci.
- Nu-mi amintesc! - Am văzut patru filme.
Da.
Ne-am uitat la filmele pe care le-am adus și am vorbit despre ele.
Da.
Într-o zi, mergeam pe Baekyang-ro.
M-am întâlnit cu o prietenă cu care mă întâlneam des din întâmplare.
Mergea pe cealaltă parte a străzii.
Am început să vorbim despre filme. Pe atunci, îmi plăceau.
I-am spus că-mi plac filmele și ea mi-a spus:
„Da? Sunt într-un club de film și o să vedem un film turcesc, Yol.”
„Vrei să vii?”
Așa că am zis: „Sigur.” Așa am ajuns la Yellow Door.
Prietena aia era Lim Hoon-a.
Da.
Acum că mi-ai spus asta, încep să-mi amintesc.
Dar, de fapt, o cunoșteam deja pe Min-hyang.
Colegiul de Arte Liberale a montat o piesă
și o studentă foarte cool a jucat rolul lui Iisus
într-o piesă numită Iisus cu coroană de aur.
Am fost profund impresionată de ea,
iar studenta care l-a jucat pe Iisus a fost Min-hyang.
Pe atunci, grupul nostru nici nu avea o structură.
Dar îmi amintesc că ne-am alăturat
doar pentru că adoram filmele și voiam să le studiem.
Când mă gândesc la Eun-sim, îmi amintesc de acea zi.
A apărut cu un bust masculin pe care studenții la arte îl schițează.
A spus: „Hai să începem să schițăm!” A vrut deodată să desenăm!
A fost ciudat.
M-am gândit: „De ce a adus bustul de gips aici?”
Dar unii dintre noi au început să schițeze.
Erau mulți oameni ciudați în club.
Era un spațiu micuț
și aveam o masă rotundă la care încăpeau cam șapte persoane.
Și doar vorbeam.
Ne uitam la un film și discutam despre ce știam,
împărtășeam lucruri auzite undeva și ce credeam.
Ăsta era nivelul la care eram.
Jong-tae era liderul nostru și nu avea niciun plan.
Ne plăcea că nu aveam planuri, nici structură.
O bandă de inadaptați, ca să zic așa.
Da, vi-i prezint pe Choi Jong-tae și Cinci copii.
Un grup de oameni ca niște lichide
care s-au adunat pentru a împărtăși vise care pluteau ca vaporii.
Nu știu de ce, dar lumea studia filme la greu la începutul anilor '90.
Asta am simțit.
Mișcările sociale erau active atunci, dar noi simțeam că stagnăm.
Cu perestroika și glasnost, cu prăbușirea Uniunii Sovietice.
- E așa o… - Prea mult?
- E o analiză macroscopică. - Dar apoi…
Multe cluburi se reuneau și studiau filme.
Nu știu exact de ce.
În cazul meu,
studiam filmele pe măsură ce mă căutam.
- Te căutai? - Da.
Voiam să găsesc ceva care să-mi placă.
Pe atunci, toți voiam să punem capăt dictaturii
și să abrogăm Constituția.
Cred că toată lumea s-a descurajat după petrecere.
Desigur, nu e ca și cum am făcut ceva notabil.
Așa că nu știam unde să mergem.
Nu știam ce să facem cu toată energia noastră.
Mișcările studențești se terminaseră.
Așa că ne-am adunat cum se adună praful.
Mai bine zis, ne-am adunat ca strugurii care se coc.
Cred că asta s-a întâmplat.
Mă întrebau asta la festivaluri de film
la începutul anilor 2000.
Cum de filmele coreene deodată…
Au succes?
Făceam filme cu duiumul în anii 2000, atrăgeau atenția la festivaluri.
„Unde fuseseră regizorii ăștia până atunci?”
„Ce naiba se întâmplase?”
Apoi aduceam vorba de Yellow Door.
De exemplu, spuneam:
„Generația mea a fost prima de cinefili.”
„Generația mea a fost poate prima care a studiat filmele conștient.”
Noi am fost primii.
„Cred că am fost prima generație de cinefili deveniți cineaști.”
Când le spun asta, le e mai ușor să scrie articole.
De asta le-am spus că avem generația asta și așa mai departe.
The Night Before Strike, un film pe 16 mm cu buget mic…
…a cărui proiecție a fost interzisă de către guvern…
Ulii Jangsangot erau superstaruri pe atunci.
Mulți fani le așteptau filmele în fiecare an.
Tineret era o altă echipă sudată.
După ce Cinematheque 1895 și-a schimbat numele în SA/sé,
a devenit cunoscută…
…precum cinemateca privată cu cea mai lungă istorie.
Părea ciudat, ca și cum cinefilii care se ascunseseră
s-ar fi revărsat brusc pe străzi.
THE NIGHT BEFORE STRIKE ULII JANGSANGOT, 1990
HOMO VIDEOCUS BYUN HYUK, E J-YONG, 1990
Cred că asta era situația nebunească din anii '90.
Asta cred eu.
Sigur guvernul a pus droguri în apă atunci.
Cred că a fost un proiect național de transformat cetățenii în cinefili.
ULII JANGSANGOT
CINEMATECA 1895
În comparație cu aceste grupuri, Yellow Door era misterios, ciudat…
- Ulii Jangsangot erau Premier League. - Da.
Tineretul lui Jung Ji-woo era Bundesliga. Noi eram ca…
- Un club de amatori. - Pe lângă ei.
Trebuia să-mi plătesc taxa pentru semestrul patru
și simțeam că irosesc banii!
Mi-am dat seama că pot cumpăra multe materiale
cu banii ăia.
Am decis să dau de necaz, așa că…
Am înființat un institut de film.
STAȚIA UNIVERSITATEA HONGIK
Desigur, familia mea habar n-avea.
Yellow Door era la etajul doi al unei clădiri din Seogyo-dong atunci.
Și era…
O clădire dreptunghiulară, ca asta.
Era un coridor în mijloc.
Ușa de la Institutul Yellow Door era chiar aici.
Când deschideai ușa,
vedeai o masă rotundă în stânga.
De obicei, Joon-ho studia acolo.
În față, era un televizor mic.
Cred că ne uitam des la videoclipuri muzicale și altele.
Am vopsit toată mobila în galben.
Dae-yup n-a pictat cu noi?
Din ce țin minte, tu și Jong-tae ați cumpărat vopsea.
Nu erau galbene la început,
dar tu ai zis: „Facem totul galben.” Apoi ai vopsit totul, nu?
Pe atunci, nu știu de ce îmi plăcea galbenul.
Galben aprins, mai exact.
Culoarea galbenă mi se părea superbă.
Din câte îmi amintesc, aveam puțină vopsea galbenă.
Renovasem în altă parte și-mi rămăsese niște vopsea…
…care s-a întâmplat să fie galbenă.
N-am vrut să cumpăr mai multă,
așa că am folosit-o. N-a însemnat nimic, de fapt.
La început, nu se numea Yellow Door.
Nu.
- Era Institutul de film și… - Institutul de film…
Apoi am studiat semiologie și am ajuns la Yellow Door.
Așa e.
Discutam chestii ca: signifiant și signifié.
E jenant.
Lipeam cuvintele alea.
- Făceam să sune frumos. - Da.
Tratam subiectul superficial, dar îndrăzneam să discutăm.
„Semnificația și semnul nu se potrivesc.”
„E chiar o ușă galbenă.” Noi eram așa.
Da!
Cred că de aceea departamentul de critică se numea „S-S”.
- Signifiant, signifié. - Da, așa cred.
- La fel și SA/sé. - Da.
Signifiant, signifié.
- Un cinema din Daehak-ro. - Da.
- Ei foloseau cuvintele alea. - Da.
Aduceam vorba de semn și semnificație mereu, nu?
Ai dreptate.
Cuvintele signifiant și signifié ne erau foarte necunoscute.
Da.
Cred că am fost mândri de noi că am învățat conceptul.
De ce eram așa de obsedați de semiologie atunci?
Semiologie, postmodernism…
Postmodernism.
- Și post-structuralism. - Da.
Pe atunci, Roland Barthes și asemenea concepte erau la modă.
Abia le înțelegeam, dar tot ne adunam și țineam seminare despre ele.
Nu știu dacă mai există, dar în fața școlilor noastre erau…
- Centre de fotocopiere. - Da.
Când te duceai acolo,
aveau expuse copii ale unor cărți originale renumite.
Erau și antologii.
Jong-tae spunea: „Trebuie să citim asta și asta.”
Nu. Nu le alegeam eu.
Eu luam totul. Nu știam despre ce erau.
Le cumpăram angro.
Alegeam câteva dintre ele și făceam chestii. De exemplu…
Am studiat împreună cartea lui Dudley Andrew.
Dudley Andrew!
- Dudley Andrew. - Omul care ne-a chinuit..
Traducerea cărții lui a fost un chin.
Min-hyang se pricepea la engleză. Ai studiat literatură engleză.
Dar tot nu înțelegeam nimic..
Engleza celorlalți membri era așa și așa.
Se-bum, când erați cu noi, în ce an de doctorat erați?
Am fost cu voi înainte să-ncep programul.
- Chiar înainte? - Da.
- Dar vă ziceam toți Doctor. Dr. Ban. - Da, Dr. Ban.
Știați că voi deveni doctor dinainte să încep.
V-am dat o poreclă ciudată.
- Un exeget. - Un savant exeget.
- Un exeget! - Aveam…
Îmi amintesc. Când aveam seminare,
împărțeam paginile și le traduceam.
Dacă erau greșeli, dv. ni le arătați pe toate.
Indicam fiecare cuvânt și sensul lui,
țineam lecții de traducere. De aici porecla.
Seminarele teoretice par grozave când faci asta,
dar nu-ți amintești nimic după ce termini.
Lucrați pentru regizorul Kim Sung-su și echipa lui de regie atunci?
Desigur. Mulți dintre noi am lucrat la scurtmetraje.
Majoritatea am fost pe platouri pentru scurtmetraje de 16 mm.
Știți filmul Beat? Al lui Jung Woo-sung.
- Da. - Da, și eu.
Seok-woo a fost asistent de regie la acel film.
Înțeleg.
Pe atunci, echipa regizorului Kim Sung-su era foarte renumită.
Exploatau oamenii acolo.
Cei care au supraviețuit acelei munci au fost…
Dintre cei pe care-i știm, Seok-woo a lucrat primul pe platouri.
În pielea dv., sigur a fost interesant.
Aș fi rău dacă aș spune „amuzant.”
După ce lucrați pe platouri adevărate, veneați la Yellow Door
și ne găseați entuziasmați că studiem cărți în limbile lor originale.
Ca să spun frumos, eram academici.
Dar, sincer, nu vi se părea amuzant?
Ce impresie vă făceam când țineam seminarii ciudate
și când subliniam și studiam cărți în engleză cu Se-bum?
Pe vremea aceea, când am văzut,
mi s-a părut un pic de amatori.
- Nu? - De amatori.
Pe atunci, eram prea înfumurat.
Tot spun asta, îmi pare rău că eram așa.
Nu asta am vrut să spun.
Eu abia așteptam să fac un scurtmetraj,
dar nu știam nimic și nu făcusem nimic.
M-am gândit: „Dacă mă bazez pe Seok-woo și fur de la el,
pot să încep ceva.”
Yoon-a, erați deja la masterat pe atunci?
Când eram în Yellow Door, eram într-al doilea semestru de masterat.
Nu vă pregăteați să studiați în străinătate?
Eram deja căsătorită, domnule.
Serios?
De fapt, tocmai mă căsătorisem, deci, nu puteam participa prea mult…
Eram sârguincioasă, dar nu puteam face mai mult.
Viața mea era prea agitată.
Deci erați ca Dae-yup. Făceați parte din grupul de adulți.
Dacă trebuia să împărțim clubul în două, aveam adulții și copiii.
Când vorbeam, nu reușeam să vorbesc neoficial cu ea.
Nu conta dacă eram apropiați sau nu. Ea era o femeie măritată,
așa că o tratam ca pe un adult.
Ce-i cu asta?
- Ce-i aia? - Haide!
Am o întrebare. Sunt singura care-și amintește?
Comandam des mâncare la birou.
Întâi, am folosit numele „Yellow Door” când comandam mâncare chinezească.
Comandam când se construia și spuneam:
„Da, veniți la biroul cu ușa galbenă de la etajul doi!”
- De acolo a venit numele. - A, de-aia.
Da, dacă voia cineva să ne viziteze, le spuneam:
„O să vedeți o ușă galbenă. Intrați pe acolo!”
Într-o zi, Jong-tae a zis: „Hai să ne numim Yellow Door!”
Și i-am dat sens.
Oamenii foloseau filmele ca trimiteri,
dar noi nu văzuserăm filmele la care se făcea trimitere.
Nu înțelegeam ce spuneau.
De pildă, Cabinetul doctorului Caligari, un film expresionist.
În cartea de istorie a filmului, era doar o imagine.
Dar nu puteam vedea filmul, așa că ni-l imaginam când îl studiam.
Ca să arătăm L'arrivée d'un train à La Ciotat studenților,
a trebuit să facem copii pe casete video când nu exista YouTube.
Dar acum avem totul.
Și apoi? Trebuia să ne uităm la filme.
Obținerea acelor filme
era cea mai mare misiune a unui institut de film.
Când auzeam că are cineva o copie a unui film,
o împrumutam și îi făceam o copie.
Asta era cea mai importantă sarcină,
iar regizorul Bong se ocupa de asta.
Atunci, nu prea avem de unde împrumuta aceste filme.
Așa-zisele filme artistice.
Dar regizorul Bong avea talent în a le găsi.
Cum lucrurile nu erau digitale pe atunci, când făceam copii
trebuia să vedem filmul până când copia era gata.
Nu aveam de ales.
Dacă făceam două copii, îl vedeam de două ori.
Făceam trei sau patru copii ale unui film.
Cum făceam copii multiple ale filmului original,
vedeam imagini statice pe toate copiile.
Când copiam o casetă din SUA,
începea cu un avertisment de la FBI.
Casetele coreene menționau tigri și variolă ca să ne descurajeze
să facem copii ilegale.
O singură casetă poate schimba viitorul cuiva.
Dar doar făcând copii ilegale le puteam vedea.
ACEST FILM E PRODUS DE MONOGRAM PICTURES
Scriam titlul pe casetă.
Scriam titlul pe un abțibild și îl lipeam pe casetă.
Dar nu părea cool scris de mână.
CU SUFLETUL LA GURĂ JEAN-LUC GODARD, 1960
Scriam în franceză titlul filmelor lui Godard.
Puteam scrie titlul în coreeană.
Titlul tradus în coreeană ar fi fost în regulă.
Dar îl scriam în franceză. Știam cum se scrie.
A, B-O-U-T, D-E, S-O-U-F-F-L-E.
Se pronunță À bout de souffle? Tot nu știu cum.
Vorbitorii de franceză ar ști.
Tipăream titlurile pe o coală A4.
Apoi o țineam la lumină și puneam abțibildurile pentru casete deasupra.
Reimprimam titlurile și erau în locurile potrivite.
Apoi le lipeam.
Foloseam niște abilități mărunte.
Veți găsi titluri scrise de mână pe unele casete,
dar, după o vreme, vor fi imprimate pe abțibilduri.
Făcând copii ale filmelor
și construind resurse, casetă cu casetă,
ne-am concentrat pe asta mai târziu.
Obsesia îi mână pe pasionați.
Acțiunile unui pasionat par ciudate pentru un nepasionat.
Dar pentru pasionați, motivația lor vine de la sine.
Cred că dorința de resurse a dus la obsesia noastră.
Azi, am avea nevoie doar de un tabel.
Dar trebuia să facem totul manual.
Cred…
Da, cred că am învățat să folosesc un mouse de la Joon-ho.
„E mouse pentru că arată ca un șoarece.”
Așa m-a învățat.
- Din 1992. - Da, din 1992.
„Listă videotecă.”
„De Bong.”
- Frumos scris. - Ce reprezintă stelele?
- Poate… - Cele de neratat?
Poate. Sau…
Crucișătorul Potemkin.
Prima della rivoluzione de Bertolucci.
Poate cele cu stea sunt cele pe care…
- Pe care nu le-am putut vedea? - Ceva de genul ăsta.
Conversația de Coppola. L-am văzut împreună.
Da.
Am cumpărat și niște casete.
- Am fost la Hwanghak-dong. - Da.
- Erau magazine angro. - Angro.
Vânzătorii ambulanți vindeau casete ieftine.
- Casetele au costat 2.500 woni fiecare. - Da?
- Era ca o vânătoare de comori. - Da.
Printre filmele ciudate și jalnice, găseam filme de Kim Ki-young.
Așa e. Da.
Sau Dušan Makavejev.
- Sau ceva de Abel Ferrara. - Andrzej Wajda.
King of New York. Andrzej Wajda.
Erau ascunse pe ici, pe colo,
dar titlurile erau traduse ciudat.
- Exact. - Ne trebuia intuiție ca să le găsim.
Cel care ne dădea adesea o listă cu filme noi,
informații și sfaturi era regizorul Kim Hong-joon.
- Înțeleg. - Cinefil din prima generație.
Acum e directorul Arhivei coreene de film.
A publicat și o carte.
Avea un titlu lung. Care era?
„Două sau trei lucruri știu despre film.”
- S-a vândut bine în anii '90. - Da.
- Mulți ca noi au cumpărat cartea. - Da.
Dacă apărea în anii '60 sau '70, când era imposibil să vezi filme
menționate în cartea aia, cartea era inutilă.
Dacă era ușor să vezi filme ca acum,
toate informațiile din cartea aia nu erau la fel de utile.
Un număr limitat de filme erau difuzate în cinemauri,
dar casetele video erau peste tot. Au apărut multe filme.
Nici nu aveam timp să vedem care sunt bune sau rele.
TAURUL FURIOS
„Poate nu știți,
dar opera acestui regizor a fost publicată sub acest titlu.”
„Iar titlul e absurd.”
„Ceva de iubire”. Dar titlul adevărat…
Dacă studiam cartea întâi…
- Știai esențialul. - Puteam găsi filmul în Hwanghak-dong.
Credeam că regizorul Kim Hong-joon folosea un pseudonim.
- Nu folosea „Kim Hong-joon”. - Nu.
- OK. - Era Gu…
- Gu Hoe-yeong. - Gu Hoe-yeong!
E un acronim pentru „cinefil care analizează anii '90”.
Era prima oară când scriam un articol despre filme pentru mass-media.
M-am speriat puțin și n-am vrut să-mi folosesc numele adevărat,
așa că am inventat un pseudonim. Era Gu Hoe-yeong.
Mai târziu, lumea a zis că înseamnă: „cinefil care analizează anii '90”
și mi s-a părut mișto, dar nu e adevărat.
Mă întrebam ce nume să folosesc
și am găsit un ziar lângă mine. Hankyoreh, cred.
La Decese, am văzut numele Gu Yeong-hoe,
așa că l-am schimbat în Gu Hoe-yeong fără motiv.
Pe atunci, filmele aveau un impact foarte mic asupra culturii.
Pe atunci, o slujbă în industria filmului
era considerată o rușine pentru familia cuiva.
Cum de mai avem asta? Numără câte filme aveam!
Bine.
Te pricepi la numărat.
Da, din ochi am numărat…
Cam 300, 400 de filme?
- Vreo 427 de filme? - Nu atât de multe pe cât credeam.
- Câte rânduri sunt pe pagină? - Cam 30 de rânduri.
- Sunt 26 de litere în alfabet. - Trebuie să le număr.
- Patru, cinci. - Să zicem douăzeci!
Opt.
Nouă, zece.
Unsprezece și jumătate.
- Cred. - Vreo 17 pagini. 17 ori trei.
- Ar fi 510. - Cinci sute zece.
- Aveam cam 500 de casete. - Da.
Cele înregistrate. Dar n-am mai înregistrat apoi.
Așa e.
Când m-am dus prima dată la Yellow Door,
desenai un tabel pe o foaie uriașă de hârtie.
- Un tabel? - Da.
Deseori scriai lucruri pe foi mari.
Taxele întârziate?
Am tendința de a fi obsesiv, așa că eram omul perfect pentru post.
Cum să zic? Eram ca un student la datorie săptămânal.
La datorie săptămânal, tot anul.
Da, oarecum.
Un elev care ține evidența celor care au vorbit în timpul orei.
Cei care n-au înapoiat casetele.
„Dacă nu gestionezi bine casetele,
poți să pierzi în mai puțin de o lună ce ai strâns într-un an.”
Cineva mi-a spus asta, așa că am început să cicălesc oameni.
Întrebam fioros:
„De ce nu înapoiezi filmul de Godard împrumutat?”
Asta făceam eu!
„Înapoiază caseta! Ai luat-o acum două săptămâni.”
Chiar că ești mârșavă.
Vorbeam serios despre protejarea colecției.
Cum adică „mârșavă”?
Ce e asta?
DEPARTAMENTUL DE PRODUCȚIE „ȘOC” PRIMUL SEMINAR DE ANALIZĂ PE TEXT
Doamne!
Atunci ne uitam fiecare la filme și făceam analiză pe ele.
„Analiza scenei pentru diverse situații.”
„Aplicați cadrul de analiză în funcție de gen, scenariu și mișcare.”
De parcă puteam face lucrurile astea!
Nu știam prea multe, dar l-am scris oricum.
Scrie: „Analizați un film pe baza scenelor!”
Video cu jog shuttle.
Sigur! Aut!
- Sigur! - E aut!
Să verificăm cu Jog shuttle!
Jog shuttle prinde orice acțiune.
- S-a lansat jog dial-ul. - Da.
În ziua de azi,
putem folosi aplicații pentru iPhone sau alte aplicații ca să montăm clipuri
și s-adăugăm efecte vizuale, așa că asta poate suna primitiv.
Dar când s-a lansat jog-dialul, am fost încântați.
Așa e.
Puteam derula rapid înainte și înapoi filmele
și analiza scenele cadru cu cadru.
Puteam verifica cum a fost montat și cum au fost făcute acțiunile duble.
Cinefilii dinaintea generației noastre,
ca dl Jung Sung-il, regizorul Kim Hong-joon…
Mergeau la Goethe-Institut sau la Institut Français să vadă filme.
- Și nu le puteau derula. - Da.
Dar noi puteam să analizăm filmele folosind jog dial pentru prima dată.
Îmi amintesc asta.
Am decis să ținem primul seminar de analiză pe text.
Am analizat Taurul furios? Și Cetățeanul Kane?
Am văzut toate filmele astea. Luminile orașului, Sacrificiul.
Probabil le-am analizat. Ai materialele?
- Da, le avem. - Serios?
Așa am ajuns să publicăm asta.
YELLOW DOOR, PRIMUL NUMĂR PRIMĂVARA ANULUI 1993
N-am făcut-o singură.
Toate departamentele au scris analizele și le-au pus împreună.
N-a fost mult, dar am reușit.
Cred că primul număr a fost cel mai important,
dar n-am putut continua.
Doamne, asta e…
M-am zbătut să găsesc asta.
- De unde o aveți? - De la Yoon-a.
- Deci, Yoon-a o avea. - Da.
Aici e o analiză pe Nașul de Coppola.
Eu am desenat astea.
„Nașul e un film rigid, făcut după manual în ceea ce privește formatarea.”
Scriam tot felul de prostii de parcă știam chestii.
Asta e de la seminarul nostru, nu?
Da.
Văd că am muncit mult la asta.
NAȘUL F. COPPOLA, 1972, SUA, 175 MIN.
Mulțumesc.
Suspansul.
Tocmai ați spus asta, dle regizor Lee.
Controlul informațiilor.
Informațiile de aici sunt disponibile doar publicului.
- Așa se creează suspansul. - Se creează suspansul.
IMAGINE, SUSPANS, CONTROL AL INFORMAȚIILOR
Trebuia să-i arăt asta lui Coppola,
dar doar i-am povestit.
E un festival de film la Lyon.
În fiecare an, evenimentul principal
e că se invită nume mari din industrie și li se aduc omagii.
În acel an, Coppola era invitat.
I se acorda un premiu pentru întreaga activitate
și mi s-a cerut să i-l înmânez.
M-am dus pe scenă și am spus:
„Când eram student, studiam și filmele dv.”
„Am analizat scena asta din Nașul.”
Am spus ceva de genul ăsta.
„De ce era camera acolo? De ce s-a schimbat planul acolo?”
De ce a trebuit să urmeze scena asta?
De ce se uită actorul încolo în momentul ăsta?
Mi-am pus astfel de întrebări și am desenat scenele
din Nașul, una câte una.
Încă îmi bate inima în clipa asta.
M-a emoționat diferit când l-am întâlnit în persoană, pe aceeași scenă,
și i-am spus asemenea povești.
A fost minunat și ireal.
De atunci și până azi, mă uit la filme analizând tăieturile și secvențele.
În secvențele alea, analizez sursele de lumină,
mizanscena și toate detaliile în timp ce văd filmul.
Mi-a plăcut ce făceam la început, dar mai târziu, n-a fost grozav.
Mă întrebam:
„Am de studiat limbile și de analizat fiecare scenă?”
„Nu se poate. E așa de plictisitor!” Asta am pățit eu.
Mi-am dat seama că nu-mi place să analizez fiecare parte dintr-un film.
Asta e puterea unui film. Te captivează fără să știi.
Îmi plăcea să vedem filme împreună, căci era plăcut să știu
că am prieteni care vor să vadă filmele astea.
Yellow Door era un loc unde ne adunam, discutam
și învățam lucruri noi.
Tocmai mi-a venit în minte.
În acest film, actorul aprinde o lumânare și o acoperă în timp ce merge,
încercând să se asigure că nu se stinge.
NOSTALGIA ANDREI TARKOVSKI, 1983
A fost un film de Tarkovski, pe care l-am văzut de prea multe ori.
Habar n-am de ce eram așa de dependentă de el.
Văzându-l, mi-am dat seama că filmul e artă,
că-mi pot dedica viața acestui lucru.
Cred că scena a durat mai mult de cinci minute.
„Ce naiba? Asta au vrut să spună cu filmul?
Pe atunci, așa gândeam.
Joon-ho îl adora pe Martin Scorsese.
Titlul original a fost Taurul fioros.
Dar ciudat e că distribuitorul l-a lansat ca Pumnul furiei.
PUMNUL FURIEI TAURUL FURIOS
Subtitrarea în coreeană avea multe probleme.
Dar, cu toate astea, secvența de box și totul
au fost copleșitoare.
Țin minte că am luat-o razna când l-am văzut.
Dle regizor Lee, ați vorbit mult și despre montaj, și mișcarea camerei.
Abia începusem să studiez filmele.
Credeam că montajele complicate și mișcarea camerei fac scenele bune.
Dar, după cum știi, scena aia e extrem de simplă.
Mi-ai futut soția?
„Mi-ai bip soția?”
- Mi-ai futut soția? - Ce?
Mi-ai futut soția?
E simplu, înfiorător, amuzant și te simți trist după ce vezi scena.
Cum mă întrebi? Sunt frate-tău.
Asta mă întrebi?
Îi vezi fața lui Joe Pesci și alte planuri.
Camera ia un plan panoramic.
Când De Niro urcă scările. E foarte înfricoșător.
După ce urcă, vedem o violență nebună și sălbatică.
- E înfricoșător. - Țin minte ce ai spus.
- Începe c-un televizor stricat. - Da.
De Niro repară televizorul.
Ai spus că televizorul stricat dă tonul scenei
și îmi amintesc că mi-am dat seama de asta.
- Ziceam noi așa ceva? - Nu…
Tu ziceai!
Nu-mi amintesc nimic, nici ce s-a întâmplat ieri.
THE MAN WHO PLANTED TREES FRÉDÉRIC BACK, 1987
A fost un film de animație intitulat The man who planted trees.
Cred că păream letargic.
Hoon-a mi-a spus:
„Jong-tae, când viața e grea și te simți devastat,
ar trebui să vezi filme ca ăsta. O să te ajute.”
A fost foarte frumos.
Cred că am fost cam nechibzuită cu cuvintele.
Credeam că Jong-tae mi-a spus să-l urmăresc.
M-am gândit: „Mi-a prezentat un film grozav.”
E un film minunat. L-am văzut de multe ori după aceea.
E cel mai bun film pentru mine.
Nu plâng. Am ochii în lacrimi pentru că sunt bătrâni!
Voi doi aveți amintiri diferite.
Da, e exact ca Rashomon.
- Văd ușa galbenă. - Aia e ușa.
Da, ai dreptate.
- Cineva regizează. - Facem ceva.
Își repetă jocul încordat.
Acestea sunt filmele de 8 mm.
Au fost acasă 30 de ani în cutia din lemn de paulovnia.
Se vede tot.
Camerele nu erau ușor de găsit.
Așa e.
Mai ales videocamerele. Pelicula era scumpă.
- Da. - Ne tremurau mâinile când filmam.
Era înfricoșător să folosesc 24 de cadre într-o secundă.
Era în jur de 1992.
A trebuit să economisesc bani.
Și-a strâns banii lucrând la sala de lectură.
Cred că era plătit 300.000 de woni pe lună.
M-a întrebat dacă poate cumpăra o cameră decentă cu banii ăia.
Erau multe electronice în Sewoon Plaza și Cheonggyecheon.
Pe atunci, era o cameră scumpă. Hitachi 8.200 Super VHS.
Am cumpărat-o și, a doua zi, am dus-o la Yellow Door.
Am ținut-o în brațe așa în timpul seminarului.
Era și uriașă.
Întorceam paginile cu camera în brațe, mângâind-o.
Cu emoții.
A fost primul nostru echipament, așa că aveam emoții.
Mi-am făcut toate slujbele cu 8.200, cum ar fi filmările de nunți.
Primeam tot felul de slujbe de filmat
pensionări, tăieri de moț, nunți și altele.
- E toată lumea. - Asta.
Arătăm grozav în asta. E frumoasă.
Byung-hoon și Seok-woo sunt unul lângă celălalt.
Se aude că Byung-hoon a părăsit industria din cauza mea.
Seok-woo vă compătimește, Byung-hoon.
De ce? Pentru ce?
Pentru că țipa la dv. când filma scurtmetraje.
Joon-ho se ascunde în spate.
- Da. - Ce pune la cale?
Nu știu când a fost făcută.
Nici eu nu sunt sigur. Cum am ajuns să facem poza asta?
O chestie spontană, poate?
Dar suntem toți prea eleganți.
Doamne, Hoon-a!
- Da, e aceeași zi. - Da.
Mă înclin în fața cuiva aici?
- Cred că e un ritual. - Da.
Văd capul de la Hitachi 8.200 acolo.
- Ceremonia de deschidere! - Da!
- Scrie acolo. - Asta e tot.
- Așa cred. - Îmi amintesc capul de porc!
Da.
Nu ne permiteam un cap de porc, așa că l-am desenat pe hârtie.
- E desenul meu. - Da, Joon-ho a desenat ăla.
Am scris ordinea evenimentelor pe acea foaie.
- Serios? - Deci, era scrisul dv.
- Aici? - Da.
Nu e scrisul meu.
Văd că scrie Gorilla.
- Doi, Gorilla 2. - Da.
Gorrilla 2.
- Era Gorilla 2? - Da.
- E Looking for paradise? - Da, Looking for paradise.
Gorilla 2, de parcă e un serial adevărat. Ce jenant!
Regizorul Choi Jong-tae a creat acest club cu câțiva tineri
pasionați de filme.
Au spus că țin o proiecție de sfârșit de an.
Choi Jong-tae, Woo Hyun, Ahn Nae-sang.
Hyun și Nae-sang sunt actori foarte populari acum.
Formau un trio.
Hyun și Nae-sang veneau adesea la Yellow Door.
Beam și foarte mult.
Da.
O proiecție?
Credeam că va fi grandios și elegant.
Dar a avut loc într-o cameră mică, într-un birou minuscul.
Îmi amintesc că am văzut asta.
A fost plictisitor. Anost. M-am gândit: „Nu mă așteptam la multe.”
Nu m-a interesat prea mult și apoi…
Cum a început filmul lui Joon-ho, m-am gândit:
„Ce e asta?” Și am fost complet captivat.
Chiar vreau să-l revăd. Vorbesc serios.
Ce ai făcut la filmul de animație?
Adică Gorilla?
- Tu controlai jucăriile de pluș? - Făceam cu rândul.
Sau filmai?
Nu, cine obosea se ocupa de cameră.
- Cine avea energie muta jucăriile. - Adică tu, nu?
Apoi a trebuit să urcăm pe scări și s-o atârnăm.
- Făceai lucruri periculoase. - Eu le făceam.
- O atârnai de țevi. - Da.
M-am gândit că va fi distractiv.
- La început? - Da.
Timp de două zile,
am filmat în subsolul apartamentului Daerim,
cel cu țevi din Barking dogs never bite.
Acolo, am mutat gorila de pluș puțin câte puțin pentru a face filmul.
A fost foarte greu.
VĂD CERUL ALBASTRU… ȘI
PĂDUREA VERDE ȘI RESPIR AER PROASPĂT…
Hitachi 8.200 avea multe funcții complexe.
Le foloseam ca să filmez și să montez filmul.
Și puteam insera și subtitrări,
nu în coreeană, ci în engleză.
N-am avut de ales decât să-l fac mut și să pun subtitrare în engleză jos.
Personajul principal, Gorila, urcă pe o piatră și face caca.
- Da, am avut o piatră. - Nu?
Face caca pe piatră.
Vocea era a regizorului Bong. Mormăitul în timp ce face caca.
Caca se transformă în vierme de caca și atacă gorila, da?
Și apoi…
E jenant și să aud asta.
Într-un fel, a fost și un film cu monștri.
Apare o creatură misterioasă.
Am făcut viermii din lut alb.
Ni s-a părut prea dezgustător să folosim lut ocru.
Prea dezgustător.
Monștrii atacă gorila și încep o luptă.
Povestea era despre gorila care încerca să ajungă într-un loc fără monștri.
O gorilă care trăiește într-un subsol întunecat și murdar
evadează pentru a-și găsi paradisul.
De aici și titlul copilăresc: Looking for Paradise.
Era un copac luxuriant în mijlocul unui câmp.
Gorila începe să viseze cum culege
banane proaspete din copac și le mănâncă.
O gorilă ar trebui să se cațăre în copaci,
dar aceasta se urcă pe țevile gri de pe tavanul subsolului,
visând la evadare.
Când gorila a început să se miște și să se străduiască să-și atingă scopul…
…m-am gândit: „Ce ciudat! E o poveste simplă.”
„Dar când e combinată cu imaginația cinematografică,
poți crea ceva uimitor.”
Poate pentru că nu făceam parte din producție.
Nu știam cât de greu e să filmezi un asemenea film.
Nu puteam spune: „Nu mi se pare grozav.”
Toți cei care studiau filme i-au dat recenzii bune,
așa că nu am putut spune altceva.
Am spus doar: „Bravo!”
A fost singura critică pe care am putut-o face referitor la film.
Totuși, eram un tip îngâmfat pe atunci,
nu mi-a prea plăcut filmul.
Se numește animație stop-motion, nu?
Se mai numește „filmare prin eliberare”.
Cred că m-am gândit: „Dacă are camera funcția asta,
oricine poate filma.”
Mi-a fost rușine când l-am pus la petrecerea de sfârșit de an.
Îmi amintesc că mi s-a înroșit fața până la urechi.
Cred că a fost prima dată când am creat ceva cu un fir narativ.
Erau și 15-20 de oameni acolo.
Erau ca un public.
Era o petrecere de sfârșit de an așa că toți au zis:
„Hai să-l vedem! Scăpăm de el și începem să bem.”
Dar eu eram foarte emoționat.
Îmi amintesc că m-am înroșit până la urechi.
Atunci am decis să renunț la filmele de animație
și să mă apuc de filme cu personaje reale.
Trebuia să mut jucăriile puțin câte puțin,
așa că am început să am o animozitate față de personajul principal.
Mă gândeam: „Te poți mișca doi centimetri singur?”
Am trecut la filme în care actorii se mișcă singuri.
- Da. - De asta.
Dar când îți amintești acum, nu și se pare că eram cam nebuni?
C-am stat toată noaptea să-l filmăm.
Am amenajat în jur de ora opt.
Era frig sau cald?
Nu țin minte. Eram așa de concentrat, încât am uitat.
- Nu, era frig. - Răcoare.
Cred că purtam paltoane.
- Atunci, mama ta… - Da, mama a venit jos.
A coborât târziu în noapte și ne-a privit cu milă în ochi.
- A întrebat dacă n-am terminat. - Da.
Pe atunci, eram deja liberat din armată.
Da, bine.
Fiul ei adult era în beci
cu o gorilă de pluș în toiul nopții.
- Da. - A supărat-o foarte tare.
Cred că era foarte frustrată.
Cred că elementele esențiale ale filmelor actuale ale regizorului Bong
au fost deja stabilite în Gorilla.
Majoritatea filmelor sale au scene filmate în subsol.
Poți să te duci la subsol și să-ți faci treaba.
Toaleta din biroul de întreținere e prea departe de aici.
E povestea construirii apartamentului.
În 1988, când construcția de apartamente era înfloritoare…
După ce ai fost concediat din armată și ai venit la fabrica din oraș…
…au avut loc o serie de incidente.
Nu cred că e fals sau infracțiune.
Voi merge la universitatea asta la anul.
Aveai totul planificat!
- „El va reuși.” - Da.
Asta știam, dar nu că va ajunge atât de mare.
Așa că a spus…
E foarte rapid cu numerele. Nu irosește banii pe nimic.
Tipul ăsta a finanțat primul scurtmetraj al regizorului Bong,
White man.
Credeam că i-ai dat trei milioane de woni.
- Nu. - Cât i-ai dat?
- Abia îmi mai amintesc. - Serios?
O parte.
Așa îmi amintesc, dar a înregistrat suma.
- 500.000 de woni. Da. - Sigur?
Mi-ai spus că sunt trei milioane.
- Da? - M-ai mințit.
Hyun a fost la petrecerea de sfârșit de an și s-a uitat la filmul meu de animație.
De asta, când am filmat White man,
a făcut o investiție parțială, ca să zic așa.
Mi-a dat bani când am filmat scurtmetrajul.
FINANȚARE PRODUCȚIE: WOO HYUN-HUI
Woo Hyun-hui? Se pare că Joon-ho nu-mi știa numele.
Mai crede… Nu, sigur ți-l știe acum.
Poate părea ciudat,
dar e prima dată când ajut pe cineva
și regret asta.
N-am regretat atunci.
Dar, după câțiva ani…
a filmat Asasin în serie.
Când am ieșit după film,
m-am simțit trist și uluit.
Eram cuprins de emoții profunde.
Mi-am zis:
„Mai bine-l plăteam pe tot.”
„Toată producția.”
„De ce am fost așa de zgârcit și am plătit doar o parte?”
La asta m-am gândit.
La sfârșitul filmului, era un singur copac.
Titlul filmului era Looking for paradise.
Acum că mă gândesc,
cred că toată lumea căuta ceva.
Am asemenea gânduri.
La final, gorila ajunge la copac. Stă în fața lui.
Privim gorila din spate, dar pe măsură ce camera se îndepărtează…
se vede că bananierul e de fapt într-un televizor.
Cred că am plâns la final.
A fost pus laolaltă așa de bine, încât te regăsești în gorilă.
Pe atunci, nu puteam părăsi campusul sau cartierul.
Eram șomeră, nu câștigam niciun ban.
Nu știam exact ce voiam să fac
sau ce trebuia să fac.
Dar știam sigur unde nu voiam să merg.
Într-un fel,
eram ca gorila.
Da, așa eram.
Când vă gândiți la cultura video, acest nou cinema care se deschide mâine
va deveni o revoluție magnifică.
Am fost prima care l-a vizitat.
Totul explodează în 1995, în al 100-lea an al cinematografiei.
Primul cinematograf de filme de artă din Coreea se deschide mâine.
Nostalgia lui Tarkovski s-a vândut cel mai bine în Coreea după Rusia.
Cam 60.000 de oameni au urmărit Sacrificiul.
Toți mergeau să se uite la astfel de filme și apoi…
aveau dureri de cap.
Numeroase reviste precum Cine 21 și Kino își publicau primele numere.
Toți citeau articolele dlui Jung Sung-il în reviste.
Erau la modă.
Statisticile arată că încasările Jurassic park de acum câțiva ani…
…au depășit încasările anuale pentru toate mașinile coreene…
Cred,
că de la jumătatea anilor '90, industria filmului a prins formă.
Unii am devenit faimoși.
Unii au devenit brusc redactori-șefi ai unor reviste.
Conglomeratele în industria filmului…
Cred că eram motivați și pentru că vedeam totul că se dezvoltă.
În anii '70 și '80,
tinerii din generația mea care iubeau filmele se adunau…
…și se plângeau de industrie.
„De ce Coreea nu are festival de film? De ce Coreea nu are școală de film?”
„De ce Coreea nu sprijină financiar producțiile de scurtmetraje?”
„Sunt sigur că un paradis al filmelor e undeva în afara țării.”
„Sper s-ajung acolo într-o zi.”
Primul festival internațional de film din Coreea,
Festivalul Internațional Pusan
a început astă-seară și va dura nouă zile.
Într-o zi,
eram ocupată cu teza de masterat.
Mi-am scris teza despre filme.
M-am întâlnit cu Joon-ho la stația Gangnam.
„Joon-ho, ce cauți aici?”
Mi s-a părut ciudat să-l văd acolo, căci ne vedeam mereu în Hongdae.
Mi-a spus că încerca să intre la o academie de film și…
Trebuia să dea un test de engleză ca să intre,
așa că se ducea la o academie engleză.
Asta făcea pe atunci, studia engleza.
Am fost surprinsă atunci. Eram și tânără, m-am gândit:
„Joon-ho vede în filme realitatea lui.”
„Pentru mine, filmele simbolizau romantismul.”
„Dar pentru el, era o carieră.”
Mi-am dat seama când mi-am amintit perioada aia.
Văzând filme și vorbind despre ele la Institutul de film Yellow Door,
credeam că e suficient.
Nu știam ce voiau membrii.
Cel mai mult mi-a scăpat faptul că voiau să facă filme.
Voiau să turneze filme.
Au fost disensiuni între membri.
Au existat discrepanțe în programa și direcția
pe care și le doreau membrii.
Din cauza acestor discrepanțe, a venit un moment
când ne-am simțit incomod unii cu ceilalți.
Orice ar fi,
e sfâșietor să vezi ceva ce a depășit apogeul.
Deși Yellow Door nu era o formă de viață,
a avut un declin ca orice ființă vie.
Și am urmărit procesul acela.
Fiecare avea preferințe și gusturi diferite.
Poate că eram un grup,
dar cred că e adevărat că fiecare avea visuri diferite.
Cu siguranță era ceva care ne despărțea unii de ceilalți.
À BOUT DE SOUFFLE JEAN-LUC GODARD, 1960, FRANȚA
Așa că am decis să închidem institutul.
Dar după aceea,
m-am simțit singur.
Am visat împreună cu pasiune și am realizat multe alte lucruri.
Asta am fost,
dar a fost nevoie de o clipă ca să ne despărțim.
Când s-a destrămat,
a dispărut brusc, ca un val care se retrage.
Apoi a urmat călătoria.
Am mers într-o călătorie.
Am mers undeva în Gangwon-do, lângă Marea Japoniei.
Cei care au vrut să se alăture s-au adunat în stația Cheongnyangni.
A fost o călătorie superbă.
Îmi amintesc de parcă ar fi fost ieri.
Când treceam de Jeongdongjin și soarele era pe cale să răsară,
din tren s-a auzit Sonata lunii.
A fost minunat.
S-a anunțat că ultima stație e aproape.
În timp ce Sonata lunii se auzea,
trenul înainta de-a lungul plajei.
Cred că perioada Yellow Door
a fost ca un act al unei piese de teatru.
Oricum, actul trebuia să se termine
ca piesa să poată trece la actele doi, trei și patru.
Ne-am continuat viața în următorii 30 de ani,
am continuat să trecem la actele următoare
învățând ce ne-a lipsit în primul act
și folosind ce am învățat în moduri noi.
Așa cred că am putut merge mai departe.
E valabil și pentru viața mea.
Știți sentimentul ăla?
Ai întâlnit o persoană care te-a făcut fericit. Totul era grozav.
Ai mers cu ea de mână, dar nu putea dura la nesfârșit.
Trebuie să renunți la un moment dat, dar când o faci, e ciudat.
Cred că așa m-am simțit.
Eu, personal,
cred că a fost mai bine că oameni inocenți
s-au unit și s-au despărțit.
Dacă am fi rămas împreună cu un scop financiar sau un țel clar,
cred că am fi luat măsuri ca să începem ceva nou.
Am încetat să mă uit la filme imediat după aceea.
Filmele pe care le-am văzut în Yellow Door erau diferite
de filmele văzute afară.
M-am întrebat chiar dacă îmi plăceau filmele alea.
E ciudat, părea că filmele de la Yellow Door
însemnau mai mult decât păreau.
Când m-am întors la realitate și am cumpărat bilete de cinema,
nu am mai simțit asta pentru ele.
Atunci am fost tristă din cauza despărțirii.
Multă vreme după aceea, mi-au tot lipsit vremurile de demult,
dar acum cred că a devenit o amintire veche, dar bună.
Când am împlinit 40 și 50 de ani,
m-am demoralizat.
Da.
Pentru că acele vremuri dispăruseră pur și simplu.
Mult timp am purtat în suflet calea filmelor.
Mult timp începând de atunci, până acum.
Mai cred că e important să-ți găsești calea.
Chiar dacă duce la o banană în televizor.
Actul privirii înăuntru poate fi un proces de autocunoaștere.
Dar cei care nu și-au început călătoria ar fi în subsol,
crezând că acolo sus sunt banane.
Într-un fel, sunt momente
când cred că pot vedea copacul care era pe ecran.
Nu știu cât timp mai am,
dar simt că acum pot să mă duc la copac și să-l ating.
Cred că pot face asta acum.
E jenant să spun asta, dar când am început să pictez,
m-am trezit că pictez ceva apropiat
de ultima scenă din Looking for paradise fără să-mi dau seama.
Era imaginea unei fete care căuta ceva.
Nu mă gândeam la Yellow Door când am pictat-o.
Dar astăzi,
cred că mi-am pictat și dorința
de a căuta ceva.
Faptul că, acum 30 de ani, am avut experiența de basm
și, că o perioadă scurtă,
ne-am distrat împreună fără să ne îngrijorăm pentru viitor.
Parcă e o piesă de puzzle.
Tot ce am împărtășit până acum
sunt povești de acum 30 de ani.
Dar, când mă gândesc că au trecut 30 de ani,
nu-mi vine să cred.
Ne-am aprins ca o flacără în 1992 și 1993.
Da, dar sunt sigur că fiecare ne amintim perioada diferit.
Unii au fost acolo doar pentru scurt timp. Alții au stat mult timp.
Iar Jong-tae a fost în epicentrul furtunii.
Sunt sigur că amintirea e diferită pentru fiecare.
Când mă gândesc,
nu cred
că am mai fost pasionat la nebunie de filme ca atunci.
Sunt vremurile care mi-au marcat începutul,
pe care vreau să le țin minte.
Și, deși am plecat deja,
locul acela mi-a arătat calea de urmat mai apoi.
A fost începutul meu.
Yellow Door.
Oare am face treabă bună dacă am reîncepe?
„Despre Institutul Yellow Door.”
„Institutul de Film Yellow Door e un grup care studiază filme.
Nu poți studia filmele doar făcând eforturi de unul singur.”
„Pe măsură ce am împărtășit informații, am început să creștem încet.
Acum suntem mai mulți de 30.”
„Deși mai avem mult de parcurs, ne-am numit institut de film.”
Conform traseului cinematografic ales,
avem departamentele: Critică, Regie și Scenaristică.”
„Aceste departamente își desfășoară fiecare diversele activități.
Membrii Institutului de Film includ o varietate de oameni,
de la începători în studiul filmelor, la masteranzi,
precum și alți absolvenți și doctoranzi în științe umane.”
„Dar toți avem un lucru în comun.
Vrem să parcurgem traseul vieții prin mediul numit film.”
„Institutul oferă programe adecvate care răspund nevoilor
variate ale membrilor de diferite niveluri.”
Credem că e un loc bun pentru cei care vor să-și înceapă studiile
cu o abordare teoretică.”
„Desigur, fiecare departament oferă
și programe creative interactive care sunt și esențiale, și educative.”
„Institutul de film Yellow Door
așteaptă studenți la film tineri, entuziasmați și talentați.
Bate la ușa galbenă a institutului
și deschide ușa aia grea care te va conduce
la viața ta cu filme și industria cinematografică coreeană.”
Mamă!
A fost grandios.
Apropo de grandiozitate!
E bine scris.
Ce tare!
KIM DAE-YUP CONDUCE O AFACERE DE DESIGN INTERIOR.
KIM MIN-HYANG SCRIE, DESENEAZĂ ȘI FACE FOTOGRAFII ÎN SECRET
KIM SEOK-WOO ADORĂ MUNȚII ȘI CANOELE ȘI ARE O AFACERE DE PROTECȚIE A MEDIULUI.
KIM YOON-A PREDĂ ISTORIA FILMULUI ȘI LITERATURĂ LA UNIVERSITATE
KIM HYUNG-OAK LUCREAZĂ CA REGIZOR
BAN SE-BUM PREDĂ PSIHOLOGIE LA UNIVERSITATE
ȘI FACE POZE ÎN TIMPUL LIBER
BONG JOON HO TOCMAI A TERMINAT DE FILMAT CEL DE-AL OPTULEA LUNGMETRAJ
LEE DONG-HOON CONDUCE O ȘCOALĂ DE ȘAH
LEE BYUNG-HOON CONDUCE O AFACERE CU APARATE MEDICALE ÎN SUA
LIM HOON-A LUCREAZĂ CA LOGOPED PENTRU COPII ȘI ADOLESCENȚI
CHANG EUN-SIM ÎI ÎNVAȚĂ MATEMATICĂ PE ELEVI
CHOI JONG-TAE A LANSAT CINCI LUNGMETRAJE ȘI LUCREAZĂ LA AL PATRULEA ROMAN
KIM HYE-JA, KIM HONG-JOON AHN NAE-SANG, WOO HYUN, JU SUNG-CHUL
Subtitrarea: Constantin Ursachi