Downloaded from YTS.MX
PŮVODNÍ DOKUMENT NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
JIŽNÍ CENTRÁLNÍ LOS ANGELES, KALIFORNIE
KONEC OSMDESÁTÝCH LET
Bylo léto po šesté třídě.
Byla jsem v bazénu. Neuměla jsem plavat, ale bylo vedro. Snažila jsem se to naučit.
HLAS TY, LATASHINY NEJLEPŠÍ KAMARÁDKY
Zaměřili se na mě místní puberťáci: „Jsme z oblasti 909.“
Nevšímala jsem si jich, na nic jsem nemyslela.
Pořád jsem se snažila plavat podél zdi. Pomysleli si: „Můžeme ji buzerovat.“
Jeden z nich na mě pořád stříkal vodu.
Další přiběhl zezadu a držel mi hlavu pod vodou.
Škrábala jsem ho a snažila se vyprostit, ale držel mě pod vodou.
Najednou slyším jekot jednoho z těch kluků.
I přesto, že mám v uších vodu.
Už jsem na krku necítila tlak. Vytáhla mě z vody.
Měla na sobě oblečení. Sukni.
Když viděla, co dělají, položila tašky na zem a přeskočila plot.
Přiběhla k bazénu. „Koukejte ji nechat být!“ Jeden z nich měl poraněný ret.
Vytáhla mě z vody a povídá:
„Máš kliku, že jsem šla okolo a viděla jsem to.“
Byl s ní její bratr, řekla mu, ať donese ručník a zabalila mě do něj.
Taky ho potřebovala. „Neboj, uschnu.“
Šli jsme si sednout na houpačky, abych popadla dech.
Řekla mi: „ Jsi malá. Někdo tě musí ochraňovat.
Jsme stejně starý. Už jsem tě tady několikrát viděla. Co děláš zítra?“
„Jdu znova ven, ale do bazénu už ne.“ Odpovídá mi: „Neboj, budu s tebou.“
Latashinu matku zastřelili v klubu v roce 1985.
HLAS SHINESE, LATASHINY SESTŘENICE
Moje babička nedovolila, aby spadly do systému.
Její hlavní cíl byl vychovat její děti, a to přesně udělala.
Musela zaskočit a ohánět se, aby všechny vychovala.
Obzvlášť Christinu, Vestera a Latashu.
Byla jsem jedináček. Máma žila v Orange County a oni tady.
To jsem chtěla i já, měli zábavnější život.
Christina, Vester a Latasha byli můj život.
Můj brácha a ségry. Měla jsem jenom je
a jí, a to bylo vše.
Latasha byl zodpovědnější.
Česala Christině vlasy, chodila s Trellem na procházky do parku a nakupovat.
Strašně babičce se svými sourozenci pomáhala.
Museli jsme vstávat brzo ráno, abychom stihli autobus z Manchesteru,
co jel až do Westchesteru. Po cestě ze školy
byly autobusy narvaný, všichni tam mluvili sprostě.
Ale aspoň byla cesta rychlejší.
Vystupovali jsme na ulici Figueroa a chodili jsme na jídlo do Tam's Burger.
Babička nám každý den dávala dva až tři dolary.
Nechávali jsme si je na odpoledne po škole.
Tehdy býval na každém stole malý jukebox,
který přehrával písničky.
Naše oblíbená byla „Stand By Me“.
Stůj při mně.
Tahle písnička.
Každý den jsme si na ni ušetřili čtvrťák. Byl to náš song. Koupili jsme si hranolky
a šli jsme z ulice Figueroa pěšky domů. Každý den.
Ne, nebudu se bát.
Dokud budeš stát.
Dokud při mně budeš stát.
Chtěla být právnička. Snažila se mít co nejlepší známky,
aby mohla babičce co nejvíc pomoct, až bude úspěšná. Měla samé jedničky.
Jedna jednička za druhou. Před šesti lety jí umřela maminka. Na co asi myslí?
Samozřejmě o ní mluvila, ale podle mě se to snažila mnoha způsoby potlačit.
Neflákala se, soustředila se na školu.
Snažila se o trochu víc. Prostě nechtěla být číslem ve statistice.
O svojí mamince mluvila. Chyběla jí. Opravdu hodně.
Vyprávěla mi: „Pamatuju si, jak mě máma zvedala
a strašně silně objala.
To si na ní pamatuju nejvíc. Jak mě objímala a jak voněla.“
Latasha vždycky říkávala:
„Tohle je náš plán do budoucna.
Přes den budeme právníci a budeme vlastnit podniky.
Kdykoli jdeme do obchodu, tak nás pozorují,
vrhají na nás nevraživé pohledy a neváží si nás.
Copak nechcete mít něco vlastního? Potřebujeme nějaké programy. Něco, kde…
se můžou uplatnit děti z ulic. Kam můžou jít. Můžeme dělat turnaje a hrát basket.“
Ten milovala. Občas jsem chodívala do parku a dívala se, jak hraje.
Byla jediná holka na hřišti,
která s těma gangsterama a drsňákama hrála basket.
Někdy jsme hrávali hry s mladšíma dětma a jen se bavili.
Spousta mladších dětí ji považovala za svou velkou ségru ze sousedství.
Vím, že je moje tělo křehký, že je z hlíny.
Ale pokud musím jít, snad je moje duše věčná.
A ať na mě maminka pořád vzpomíná…
Myslím, že to byla sobota.
Babička poprosila Trella, aby šel koupit pomerančový džus.
Nechtělo se mu, právě vstal.
Byla jsem vzhůru a chtěla jít do kina s Tashou, ale ta už byla pryč.
Babička chtěla, abych šla koupit pomerančový džus. „Na to ti kašlu.
Řekni Trellovi nebo Nookie.“ Kéž bych tam šla já.
Latasha umřela v ranních hodinách, v době snídaně.
Detektivové ale dorazili do babiččina domu až odpoledne.
Pamatuju si, jak dorazili. Byla jsem oblečená. Christina byla doma
a Trell v parku. Babička mi řekla, ať pro něj doběhnu.
Hrál v tělocvičně basketbal. Pamatuju si, jak k němu jdu.
Řekla jsem mu: „Zabili ji.“
Pamatuju si, jak jsem ho tahala: „Pojď! Něco se stalo! Tak dělej!“
Oba jsme běželi domů. A pak začalo drama.
Rozneslo se, že zastřelili mladou černošku
kvůli pomerančovému džusu za dolar a 79 centů.
Všechny to zničilo. Naprosto všechny.
Šla jsem do obchodu. Ten den bylo vedro.
Vzala jsem si pití, kabelku jsem měla na rameni.
Povídám: „Nemusíte mě zastřelit. Jen si to chci koupit a vypadnout.“
Prodavačka se mě ptá: „Tys slyšela, co se stalo té holčičce?“ Odpovídám: „Jo.“
Nevěděla jsem, že šlo o mou kamarádku. Ale moji rodiče to věděli.
Nevěděla jsem, že šlo o ni, protože jsem ji viděla…
nejspíš den předtím. Těšila se, že spolu půjdeme do kina.
Šla jsem do parku. Vidím Trella, jak brečí.
Po obličeji mu stékají slzy, na sobě má Latashinu bundu.
V ruce drží svíčku. Pomyslím si…
„Tu gangsterskou bundu by mu nepůjčila. Co se to děje?“
Podíval se na mě, ale tak trpěl, že se ani nehnul. Nechala jsem ho na pokoji.
„Nebudu ho otravovat, půjdu domů.“
Přišla jsem domů, byla jsem ve svém malém světě. Přišel táta:
„Vím, že víš o té mladé dámě, kterou zastřelili kvůli pomerančovému džusu.
Je to všude ve zprávách. Nemůžu to před tebou už dál tajit.
Protože tohle se vymkne z rukou dřív, než s tím někdo stačí něco udělat.“
Jak se mnou mluví, objeví se v televizi.
Promiňte.
Uviděla jsem to.
Nikdy jsem nevěděla, co je to teror…
dokud jsem to neviděla. A tu zprávu pouštěli…
pořád…
dokolečka.
Hlavou se mi honí,
že pár měsíců předtím došlo k incidentu, když…
jsem šla s mámou do obchodu.
Maminka zaplatila za čokoládové tyčinky
a povídá: „Jdu zpátky ven. Vrať se do obchodu a kup bráchovi tyčinku.“
Jdu zpátky a v tašce mám účet.
Vezmu tyčinku a mám skloněnou hlavu, protože počítám peníze.
V obchodě je prostitutka,
a ječí: „Tak to ne! Počkat! Její máma je venku. Jdu pro ni.“
Vzhlédnu a prodavačka má nabitou zbraň.
Dívám se do hlavně zbraně.
Máma vběhne do obchodu:
„Vždyť za to zaplatila. Tady je účet.
A tady máte peníze za tu tyčinku. Tybie, jdeme.
Vyřiď kamarádům, aby sem nechodili, protože ta ženská někoho zabije.“
Na tohle jsme byli zvyklí.
Zvyknete si na to. Lidem nedochází,
že to nebylo poprvé, co ta prodavačka zkusila něco na děti ze sousedství.
Vím, že jsem za pár dní Tashe říkala:
„Máma říkala, ať do toho obchodu už nechodíme.
Znovu vytáhla zbraň.“ Tasha mi odpověděla: „To dělá vždycky, ale nikdy…“
nezmáčkla spoušť.
Neřeš to, jen nás chce vyděsit.“ Tak jsem to pustila z hlavy.
Ale když jsem to uviděla v televizi,
cítila jsem se příšerně. „Vždyť jsem jí to řekla.
Tak proč neposlechla?“
Měla jsem špatné tušení, že ta prodavačka něco udělá. Ale nevěděla jsem, co přesně.
A kdykoli jsme tam šli, ať už já, nebo ona, nebo Shinese,
nebo jakékoli dítě z okolí, vždycky jsme je varovali: „Buďte připravený.
Něco na vás zkusí. Ale nevíme co.
Budou nám říkat opice, nebo nás budou sledovat po obchodě.
Nebo nás bezdůvodně vyhodí ven.“
Ale když jsem to uviděla, uzavřela jsem se do sebe.
Na dlouho jsem se uzavřela.
Někdy si říkám: „Jak to, že jsem se dostala tak daleko, a ona tu není?“
Vím, že by už byla vdaná. Kluky měla dost ráda.
Nejspíš by už měla dvě nebo tři děti a měla by na ně velká očekávání.
Obzvlášť pokud by měla dceru. Byla by úžasná matka.
Kdyby tu byla,
jo, asi bych byla právnička. Vlastně ne, rozhodně bych byla právnička.
Vlastnili bychom nějaké firmy.
Pořádali bychom nějaké aktivity pro děti z téhle čtvrti…
aby se někam dostaly, něco dělaly.
„Latashin štít.
Jsem velmi spolehlivá, důvěryhodná a upřímná.
Líbí se mi, že mám sebevědomí.
Mám spoustu talentů. Vím, že když se k něčemu odhodlám,
dosáhnu toho. Ukazuju lidem, že mi na nich záleží, tím,
že přispívám těm, kteří to skutečně potřebují.
Taky ukazuju lidem, že mi na nich záleží, tím, že respektuju starší,
stejně staré a mladší. Vím, že mi na lidech záleží.
V životě nejvíc chci splnit svůj cíl stát se právničkou
a taky odmaturovat ze střední…
…a taky odmaturovat ze střední
s téměř dokonalým prospěchem, abych se dostala na vysokou.
Nejdůležitější ze všeho pro mě je, aby moje rodina byla vždy chráněna
štítem, aby jim…
neublížili nebezpeční, krutí a bezcitní lidé.
Kdybych si mohla něco přát, bylo by to, aby se mi vrátila maminka.
Tři slova, jimiž by mě kamarádi nejspíš popsali,
by byla starostlivá, sdílná a velmi slušná k ostatním.
Napsala Latasha Harlins, šestého února roku 1991.“
Co si o té básni myslíte, Shinese?
Co si o ní myslím? Je to celá ona.
Všechno, co jsem právě řekla. Objasňuje…
Objasňuje to, o čem jsem… právě mluvila.
O tom, jaká byla.
To ta báseň představuje. Objasnění.
Nečetla jsem ji…
celou věčnost. Zapomněla jsem, jak moc je pravdivá. Byla tady.
Úplně jsem zapomněla, že ji napsala.
To lidé nevědí. Ví o ní jen to, že to byla mladá černoška,
jejíž život měl hodnotu dolar a 79 centů. Neví, jaká skutečně byla. Neví.
Nikdy nezapomenu některé rozhovory, které jsme spolu vedly.
Některé další zapomenu, ale snažím se je všechny udržet.
Spoustu vzpomínek jsem vytlačila, protože bylo bolestivé
vidět skvělou kamarádku tak brzo odejít.
Byla milující člověk.
Pořád si jí vážím za to, jaká tehdy byla.
Byla si vědomá své barvy pleti a akceptovala to.
„Jsme královny.“ „Nejsem královna, nemám korunu, sakra.“
„Ne, hlupačko. Jsme královny.
Budou se k nám chovat jako ke královnám jenom tehdy, když se tak budem chovat.
Když se k tomu odhodlám, dokážu naprosto vše.
To mi říkávala máma. Věřím tomu.“
To byla její motivace.
To ji nutilo se nevzdat. Jsi tak silná. Odkud se ta síla vzala?
A opět jsme prckové. Jsme děti.
15LETOU LATASHU HARLINS ZABILA 16.3.1991 SOON JA DU V OBCHODĚ S LIHOVINAMI V LA.
PODLE DU MĚLA UKRÁST DŽUS, A TAK JI STŘELILA DO ZÁTYLKU. LATASHA V RUKOU
SVÍRALA DVA DOLARY NA DŽUS. DU BYLA SHLEDÁNA VINNOU ZA ÚMYSLNÉ ZABITÍ.
NEMUSELA DO VĚZENÍ. DOSTALA 400 HODIN PROSPĚŠNÝCH PRACÍ A POKUTU 500 DOLARŮ.
LATASHINA SMRT BYLA JEDNOU Z PŘÍČIN NEPOKOJŮ V LA V ROCE 1992.
JEJÍ TETA DENISE NEÚNAVNĚ BOJOVALA ZA SPRAVEDLNOST PRO LATASHU.
KRÁTCE PO LATASHINĚ SMRTI ZALOŽILA THE LATASHA HARLINS JUSTICE COMITTEE.
DENISE HARLINS 2.4.1963–25.12.2018
LATASHINA SESTŘENICE SHINESE A KAMARÁDKA TY PLÁNUJÍ VYTVOŘIT
VLASTNÍ ORGANIZACI PRO MLÁDEŽ V JIŽNÍM LA NA PAMÁTKU LATASHY.
PRO SHINESE, TY A TASHU
Překlad titulků: Jakub Doležal