Downloaded from YTS.MX
‫- סרט תיעודי מקורי של NETFLIX -‬
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫- סאות' סנטרל לוס אנג'לס, קליפורניה -‬
‫- שנות ה־80 המאוחרות -‬
‫זה היה בקיץ, כשהייתי בכיתה ו'.‬
‫הייתי בבריכה. לא ידעתי לשחות,‬ ‫אבל היה חם וניסיתי להבין איך.‬
‫- קולה של טיי‬ ‫חברתה הטובה ביותר של לטאשה -‬
‫והיו שם ילדים שהסתכלו לכיווני,‬ ‫והם היו כזה, "אנחנו מרחוב 90".‬
‫לא הייתי בקטע, לא חשבתי על כלום,‬
‫ואני עדיין מנסה לפדל כנגד הקיר,‬
‫והם כנראה חשבו לעצמם,‬ ‫"טוב, אפשר לנצל אותה".‬
‫ילד אחד חזר שוב ושוב,‬ ‫השפריץ עליי מים שוב ושוב.‬
‫אחד מהם מופיע מאחוריי‬ ‫ומחזיק את הראש שלי מתחת למים.‬
‫אני שורטת ומושכת אותו,‬
‫אבל הוא החזיק אותי מתחת למים.‬
‫הדבר הבא שאני זוכרת‬ ‫הוא ששמעתי ילד קטן צועק.‬
‫אפילו שהאוזניים שלי מלאות מים,‬ ‫אני שומעת אותו צועק.‬
‫הרגשתי שהלחץ משתחרר מהצוואר שלי,‬ ‫והיא משכה אותי אל מחוץ למים.‬
‫היא עדיין הייתה לבושה. היא לבשה חצאית.‬
‫היא זרקה את השקיות שלה כשראתה מה הם עשו.‬
‫היא קפצה מעל הגדר.‬
‫היא נכנסה לבריכה, לנקודה שבה הייתי.‬
‫"כדאי מאוד שתעזבו אותה!"‬
‫לאחד מהם נפתחה השפה,‬
‫אז היא הוציאה אותי מהמים ואמרה,‬
‫"ואו, יש לך מזל שהלכתי פה ליד‬ ‫וראיתי את זה במקרה".‬
‫ואחיה היה איתה,‬ ‫והיא מבקשת ממנו להביא את המגבת שלה.‬
‫עטפה אותי במגבת.‬
‫היא הייתה צריכה את המגבת אבל אמרה,‬ ‫"לא, אני אתייבש".‬
‫אנחנו הולכות לנדנדות ומתיישבות,‬ ‫כדי שאוכל לעצור לנשום.‬
‫היא כזה, "את יודעת מה? את קטנה.‬ ‫את צריכה מישהי שתשמור עלייך.‬
‫אנחנו בערך באותו הגיל.‬ ‫ראיתי אותך כמה פעמים פה.‬
‫מה את עושה מחר?"‬
‫"אני יוצאת שוב, אבל אני לא חוזרת לבריכה."‬
‫היא כזה, "אל תדאגי, אני אהיה איתך".‬
‫אימה של לטאשה נפטרה ב־1985.‬ ‫ירו בה בפלג הגוף העליון, במועדון.‬
‫- קולה של שייניז‬ ‫בת דודתה של לטאשה -‬
‫סבתא שלי לא הייתה מסוגלת‬ ‫להפקיר אותם לחזקת המדינה,‬
‫אז סבתא שלי התמקדה בגידול הילדים,‬
‫וזה בדיוק מה שהיא עשתה.‬
‫היא הייתה צריכה לקחת את זה על עצמה,‬
‫לגדל אותם, לעשות מה שהיה עליה לעשות‬
‫במיוחד עבור כריסטינה, פסטר ולטאשה.‬
‫הייתי בת יחידה.‬
‫אימא שלי הייתה באורנג' קאונטי, והם היו פה.‬
‫רציתי להיות איתם, כי היה להם יותר כיף.‬
‫כריסטינה, פסטר ולטאשה היו החיים שלי,‬
‫אחי ואחיותיי, אז לא היה לי אף אחד מלבדם‬
‫ומלבדה, וזה הכול.‬
‫לטאשה הייתה אחראית יותר.‬
‫היא סידרה את השיער של כריסטינה,‬ ‫לקחה את טריל לפארק או לקניות.‬
‫היא לקחה אחריות ועזרה לסבתא שלי המון‬
‫עם אחיה ואחותה.‬
‫צריך לקום ממש מוקדם.‬ ‫צריך לצאת בשעה מסוימת…‬
‫- וסטצ'סטר -‬
‫כדי לתפוס את האוטובוס ממנצ'סטר‬ ‫כל הדרך לווסטצ'סטר.‬
‫שם, אחרי בית הספר,‬
‫האוטובוסים מלאים.‬
‫כולם באחורי האוטובוס, יורדים אחד על השני,‬
‫וזה העביר לנו את הנסיעה מהר יותר.‬
‫בזמנו, ירדנו בפיגרואה…‬
‫- טאמ'ס -‬
‫עצרנו ב"טאמ'ס ברגר" שם ליד.‬
‫סבתא שלי נתנה לנו שניים־שלושה דולר ביום.‬
‫אז שמרנו את שניים־שלושה הדולרים היומיים‬
‫לאחרי בית הספר.‬
‫בשעתו, היו שם ג'וקבוקסים קטנים‬
‫על כל שולחן, שאפשר היה להפעיל.‬
‫השיר האהוב עלינו היה "סטנד ביי מי".‬
‫"עמוד לצדי"‬
‫השיר הזה, כן?‬
‫שמרנו רבע דולר עבור השיר הזה בכל יום.‬
‫זה היה השיר שלנו בכל יום,‬ ‫וקנינו את הצ'יפס שלנו,‬
‫הלכנו במורד פיגרואה עד שהגענו הביתה.‬
‫בכל יום.‬
‫"לא אפחד‬
‫לא, לא אפחד‬
‫כל עוד תעמוד‬
‫תעמוד לצדי…"‬
‫היא רצתה להיות עורכת דין,‬ ‫אז לשם היא כיוונה,‬
‫לקבל ציונים טובים,‬
‫לעזור לסבתא שלה ככל שתוכל לאחר שתצליח.‬
‫היא קיבלה רק מאיות.‬
‫מאה אחרי מאה.‬
‫הייתם חושבים…‬ ‫אימא שלה נפטרה שש שנים קודם לכן,‬
‫איפה הראש שלה?‬
‫ברור שהיא דיברה על אימא שלה,‬
‫אבל אני חושבת‬ ‫שהיא הדחיקה את זה באופנים רבים‬
‫בכך שהייתה תמיד עסוקה,‬ ‫בכך שהתרכזה בלימודים.‬
‫היא פשוט התאמצה קצת יותר.‬
‫היא פשוט לא רצתה להפוך לסטטיסטיקה.‬
‫היא דיברה על אימא שלה.‬ ‫היא התגעגעה לאימא שלה.‬
‫היא התגעגעה לאימא שלה מאוד.‬
‫היא אמרה לי, "את יודעת,‬ ‫אני זוכרת שאימא שלי הייתה אוספת אותי‬
‫ונותנת לי את החיבוק הכי גדול שיש.‬
‫אלה הזיכרונות הכי משמעותיים שלי ממנה.‬
‫איך שהיא חיבקה אותי, והריח שלה."‬
‫לטאשה תמיד אמרה,‬
‫"כשנהיה גדולות, זו התוכנית:‬
‫נוכל להיות עורכות דין,‬ ‫זו תהיה העבודה הרגילה שלנו,‬
‫ונוכל להיות בעלים של עסקים,‬
‫כי בכל פעם שאנחנו נכנסות לחנות,‬ ‫עוקבים אחרינו‬
‫מסתכלים עלינו בצורה מגעילה,‬ ‫או שמזלזלים בנו.‬
‫את לא רוצה שיהיה לך משהו משלך?‬
‫צריך תוכניות. צריך משהו שבעזרתו‬
‫לילדים שבחוץ יהיה משהו לעשות‬
‫או מקום להיות בו,‬ ‫ונוכל לארגן טורנירים וכדורסל",‬
‫כי היא אהבה כדורסל.‬
‫הייתי הולכת לפארק לפעמים וצופה בה משחקת,‬
‫והיא הייתה הבת היחידה על המגרש‬
‫שמשחקת כדורסל עם הגנגסטרים האלה,‬ ‫עם הג'בארים האלה.‬
‫לפעמים שיחקנו עם ילדים שהיו צעירים מאיתנו‬
‫ופשוט כייפנו.‬
‫רבים מהילדים הצעירים יותר‬ ‫ראו אותה כמעט כאחותם הגדולה מהשכונה.‬
‫"אני יודעת שגופי שברירי‬ ‫אני יודעת שהוא עשוי מחמר‬
‫אבל אם עליי להסתלק‬ ‫אני מתפללת שהנשמה שלי נצחית‬
‫ושאימא שלי לא תשכח אותי…"‬
‫נראה לי שזה היה יום שבת.‬
‫סבתא שלי ביקשה מטריל לקנות מיץ תפוזים.‬
‫הוא לא רצה ללכת, כי בדיוק התעוררנו.‬
‫אני הייתי ערה, מוכנה ללכת לקולנוע עם טאשה,‬
‫אבל היא כבר הלכה.‬
‫סבתא שלי ביקשה ממני ללכת לקנות מיץ תפוזים.‬
‫אמרתי לה, "לא רוצה לקנות מיץ תפוזים.‬ ‫תגידי לטריל או לנוקי שיקנו".‬
‫אבל אני מצטערת שלא הלכתי.‬
‫אני חושבת שלטאשה נפטרה בשעות הבוקר‬
‫כי זה היה בזמן ארוחת הבוקר.‬
‫אבל הבלשים לא הגיעו לבית של סבתא שלנו‬
‫עד אחר הצוהריים.‬
‫אני זוכרת שהם באו.‬ ‫אני הייתי לבושה. כריסטינה הייתה בבית.‬
‫טריל היה בפארק,‬
‫אז סבתא שלי אמרה לי לרוץ להביא את טריל.‬
‫הוא שיחק כדורסל במגרש,‬ ‫ואני זוכרת שניגשתי אליו.‬
‫הייתי כזה, "אחי, הרגו אותה".‬
‫אני זוכרת שמשכתי אותו ואמרתי,‬ ‫"קדימה! משהו קרה! קדימה!"‬
‫שנינו רצנו בחזרה הביתה.‬
‫ואז התחיל הבלגן.‬
‫נפוצה השמועה שנערה שחורה צעירה‬
‫נורתה בגלל מיץ תפוזים בשווי 1.79 דולר.‬
‫כולם פשוט התרסקו.‬
‫כולם.‬
‫הלכנו לחנות הזו. זה היה יום חם.‬
‫לקחתי לי משהו לשתות.‬ ‫השארתי את התיק שלי בצד.‬
‫אמרתי, "טוב, לא צריך לירות בי.‬
‫אני רק נכנסת כדי לקחת את זה ולצאת.‬
‫והאישה הסתכלה עליי ואמרה,‬ ‫"אה, שמעת על מה שקרה לילדה הקטנה?"‬
‫ואמרתי, "כן".‬
‫עדיין לא ידעתי שזו הייתה החברה שלי.‬ ‫אבל ההורים שלי ידעו.‬
‫לא ידעתי שזו הייתה היא,‬
‫כי ראיתי אותה…‬
‫יום לפני כן, נראה לי,‬
‫כי היא שמחה שהן הולכות לקולנוע.‬
‫אני הולכת לפארק.‬
‫אני רואה את טריל, והוא בוכה.‬
‫דמעות זולגות לו על הפנים,‬ ‫והוא לובש את הז'קט של לטאשה,‬
‫מחזיק נר, וחשבתי…‬
‫"היא לא מרשה לו ללבוש‬ ‫את ז'קט הגנגסטרים שלה. מה נסגר?"‬
‫והוא הסתכל עליי, הרים מבט,‬
‫אבל כל כך כאב לו,‬ ‫והוא המשיך לעשות מה שעשה,‬
‫אז לא התייחסתי אליו.‬
‫"אני לא אציק לו. אני פשוט אלך הביתה."‬
‫הגעתי הביתה, שקועה בעולם קטן משלי,‬ ‫ואבא שלי נכנס.‬
‫הוא אמר, "אני יודע ששמעת על‬
‫הנערה שנורתה בגלל מיץ תפוזים."‬
‫הוא אמר,‬ ‫"טוב, עכשיו זה כבר מופיע בכל החדשות.‬
‫אני לא יכול להסתיר את זה ממך יותר‬
‫כי זה משהו שעומד לצאת משליטה,‬
‫וזה יצא משליטה‬
‫לפני שמישהו יוכל לעצור את זה."‬
‫אז, בזמן שהוא מדבר איתי,‬ ‫זה מופיע בטלוויזיה.‬
‫אני מצטערת.‬
‫וראיתי את זה.‬
‫לא ידעתי מה זו אימה…‬
‫עד שראיתי את זה.‬
‫והם שידרו את הסרטון הזה כל הזמן…‬
‫שוב…‬
‫ושוב.‬
‫ואני יכולה רק לחשוב לעצמי‬
‫שהייתה תקרית כמה חודשים קודם לכן, שבה…‬
‫נכנסתי לחנות עם אימא שלי.‬
‫אימא שלי שילמה על כמה חטיפי שוקולד,‬
‫ואמרה, "טוב, אני יוצאת.‬
‫אני מבקשת שתחזרי פנימה‬ ‫ותביאי לאחיך חטיף שוקולד."‬
‫אז חזרתי לחנות,‬
‫היה לי תיק, הקבלה הייתה בתיק.‬
‫אני לוקחת את החטיף, והראש שלי מורכן‬
‫כי אני סופרת את הכסף שלי.‬
‫הייתה זונה בחנות,‬
‫והיא צועקת, "אה־אה, עצרי.‬
‫אימא שלה בחוץ. אני אקרא לאימא שלה."‬
‫אני מרימה מבט, ולאישה יש אקדח דרוך,‬
‫ואני מסתכלת לתוך הקנה.‬
‫אימא שלי רצה לתוך החנות,‬
‫ואומרת, "אה־אה,‬ ‫היא שילמה על זה. הינה הקבלה.‬
‫הינה הכסף על חטיף השוקולד הזה.‬
‫טייבי, בואי נלך.‬
‫תגידי לחברים שלך שלא יחזרו לחנות הזו,‬
‫כי האישה הזו תהרוג מישהו."‬
‫זה היה משהו שהתרגלנו אליו.‬
‫מתרגלים לזה,‬
‫ואנשים לא מבינים‬
‫שזו לא הייתה הפעם הראשונה‬ ‫שהאישה הזו ניסתה לעשות משהו‬
‫לאחד הילדים בשכונה ההיא.‬
‫ואני זוכרת שסיפרתי לטאשה‬ ‫כמה ימים לאחר מכן,‬
‫אמרתי, "כן, אימא שלי אמרה לי‬ ‫לא לחזור לחנות ההיא.‬
‫את יודעת, היא שלפה את האקדח שוב."‬
‫טאשה הייתה כזה, "את יודעת,‬ ‫היא תמיד עושה את זה, אבל אף פעם לא…‬
‫היא אף פעם לא לחצה על ההדק.‬
‫אז בלי לחץ,‬ ‫היא עושה את זה רק כדי להפחיד אותנו."‬
‫אז לא חשבתי על זה.‬
‫אבל כשראיתי מה שראיתי בטלוויזיה,‬
‫הרגשתי נורא, כי חשבתי, "אמרתי לה.‬
‫למה היא לא הקשיבה?"‬
‫הייתה לי תחושה רעה, כאילו משהו…‬
‫האישה הזו תעשה משהו.‬
‫אני פשוט לא יודעת מה.‬
‫ובכל פעם שנכנסנו לחנות ההיא,‬
‫אני, או היא, או שייניז‬‫,‬
‫או כל אחד מילדי השכונה האחרים,‬
‫היינו תמיד צריכים להיכנס ולהיות כזה,‬ ‫"טוב. פשוט תהיו מוכנים.‬
‫משהו יפגע בכם.‬
‫השאלה היא רק מה.‬
‫יקראו לנו קופים הפעם,‬ ‫או שיעקבו אחרינו בחנות,‬
‫או שפשוט יחסלו אותנו בלי סיבה?"‬
‫אבל ראיתי את זה ופשוט נאטמתי.‬
‫נאטמתי למשך המון זמן.‬
‫- טיי -‬
‫לפעמים אני חושבת,‬ ‫"איך הגעתי כל כך רחוק, והיא לא כאן?"‬
‫אני בטוחה שהיא הייתה כבר נשואה עד היום.‬
‫היא אהבה בנים.‬
‫בטח היו לה שלושה…‬ ‫שניים־שלושה ילדים עכשיו,‬
‫והיא הייתה יושבת להם על הראש.‬
‫במיוחד אם הייתה לה בת.‬ ‫היא הייתה יכולה להיות אימא מדהימה.‬
‫אם היא הייתה פה…‬
‫כן, כנראה הייתי עורכת דין.‬
‫בעצם לא, בהחלט הייתי עורכת דין עכשיו.‬
‫היינו בעלים של עסקים.‬
‫היינו מארגנות פעילויות לילדים בשכונה…‬
‫שיטיילו איפשהו, שיעשו משהו.‬
‫"המגן של לטאשה.‬
‫אני אמינה מאוד, אפשר לסמוך עליי, אני כנה…"‬
‫- שייניז -‬
‫"…אני אוהבת את הביטחון העצמי שלי.‬
‫אני מוכשרת מאוד,‬ ‫ואני יודעת שכל מטרה שאתמקד בה,‬
‫אגשים.‬
‫אני מראה לאנשים אכפתיות‬ ‫בכך שאני נותנת מה שיש לי לאנשים‬
‫שבאמת זקוקים לזה.‬
‫אני גם מראה אכפתיות‬ ‫בכך שאני מכבדת את כל המבוגרים‬
‫ואנשים בגילי, וצעירים יותר.‬
‫אני יודעת שאכפת לי.‬
‫מה שאני רוצה יותר מכול בחיי‬ ‫הוא להגשים את מטרתי להיות עורכת דין,‬
‫וגם לסיים בית ספר תיכון…‬
‫וגם לסיים בית ספר תיכון‬
‫עם ממוצע כמעט מושלם כדי ללמוד בקולג'.‬
‫הכי חשוב לי שהמשפחה שלי תמיד תהיה מוגנת‬
‫בעזרת מגן,‬
‫כדי…‬
‫כדי שהם לא…‬
‫ייפגעו מאנשים מסוכנים,‬ ‫אכזריים וחסרי אכפתיות.‬
‫לו הייתה לי משאלה אחת,‬ ‫היא הייתה להחזיר אליי את אימא שלי.‬
‫שלוש מילות תואר שחבריי כנראה יצמידו לי‬
‫הן אכפתית, משתפת,‬ ‫ומנומסת מאוד כלפי אחרים.‬
‫לטאשה הרלינס, שישה בפברואר, 1991."‬
‫מה דעתך על השיר הזה, שייניז?‬
‫מה דעתי על השיר? זו היא.‬
‫זה כל מה שאמרתי עכשיו.‬
‫זו הבה…‬
‫זו הבהרה של מה שבדיוק…‬
‫אמרתי.‬
‫את יודעת, מי שהיא הייתה.‬
‫זה השיר הזה. הוא הבהרה.‬
‫ולא קראתי את השיר הזה…‬
‫כל כך הרבה זמן, שאפילו שכחתי ש…‬
‫את יודעת, שהוא התקיים. שהוא היה פה.‬
‫שכחתי לגמרי שהיא כתבה אותו.‬
‫אנשים לא יודעים את זה.‬
‫הם רק יודעים שהיא הייתה נערה שחורה צעירה‬
‫בשווי 1.79 דולר.‬
‫הם לא יודעים מי היא הייתה כאדם.‬
‫הם לא יודעים.‬
‫תמיד אזכור חלק מהשיחות שלנו.‬
‫אני אשכח חלק מהן,‬ ‫אבל אני עושה כמיטב יכולתי להיאחז בהן.‬
‫הדחקתי והרחקתי ממני כל כך הרבה‬ ‫כי כאב לי‬
‫לראות את אחת מחברותיי הטובות‬ ‫עוזבת בטרם עת.‬
‫היא הייתה אדם אוהב.‬
‫אני עדיין מעריכה אותה על מי שהייתה אז.‬
‫היא הייתה מודעת לצבע העור שלה‬
‫וקיבלה אותו.‬
‫"אנחנו מלכות."‬
‫"אני לא מלכה, אין לי כתר על הראש."‬
‫היא אמרה, "לא, מטומטמת. אנחנו מלכות.‬
‫יתייחסו אלינו כאילו אנחנו מלכות‬
‫רק אם נתנהל ככאלה.‬
‫אין דבר שלא אוכל לעשות‬ ‫אם אחליט שזו המטרה שלי.‬
‫אימא שלי אמרה לי את זה,‬ ‫אז אני מאמינה בזה."‬
‫וזה היה הכוח שהניע אותה.‬
‫זה מה שנתן לה כוח להמשיך.‬
‫את כל כך חזקה.‬
‫מאיפה הכוח הזה הגיע?‬
‫ושוב, אנחנו ילדות.‬
‫- ב־16 במרץ, 1991,‬ ‫לטאשה הרלינס בת ה־15 נהרגה -‬
‫- על ידי סון ג'ה דו ב"אמפייר ליקר"‬ ‫בסאות' סנטרל לוס אנג'לס -‬
‫- דו, שהאשימה את לטאשה‬ ‫בהאשמת השווא של גניבת מיץ תפוזים, -‬
‫- ירתה בעורפה. -‬
‫- לטאשה מתה כשבידה שני דולר‬ ‫עבור מיץ התפוזים. -‬
‫- דו נמצאה אשמה‬ ‫בהמתה בנסיבות של אחריות מופחתת. -‬
‫- השופטת ג'ויס קרלין הטילה עליה -‬
‫- מאסר על תנאי,‬ ‫400 שעות עבודות שירות, וקנס 500 דולר -‬
‫- לא הוטל עליה מאסר. -‬
‫- מותה של לטאשה הפך‬ ‫לאחד מהזרזים המרכזיים למהומות 1992. -‬
‫- דודתה של לטאשה, דניס הרלינס, -‬
‫- נלחמה ללא לאות‬ ‫להשגת צדק ולהנצחתה של אחייניתה. -‬
‫- זמן קצר לאחר מותה של לטאשה, -‬
‫- דניס ייסדה את‬ ‫"מועצת הצדק ע"ש לטאשה הרלינס". -‬
‫- דניס הרלינס‬ ‫2018־1963 -‬
‫- כעת, בת דודתה של לטאשה, שייניז,‬ ‫וחברת ילדותה, טיי, -‬
‫- מתכננות לייסד ארגון משלהן‬ ‫ בסאות' סנטרל לוס אנג'לס. -‬
‫- מרכז קהילתי לנוער לזכרה של לטאשה. -‬
‫- לשייניז, טיי וטאשה -‬
‫תרגום כתוביות: אדוה לנציאנו‬