Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ DOKUMENTUMFILMJE
Official YIFY movies site: YTS.MX
KALIFORNIA, DÉL-LOS ANGELES
AZ 1980-AS ÉVEK VÉGÉN
Nyár volt. Hatodik osztályos voltam.
Medencéztem. Úszni nem tudtam, de forróság volt,
úgyhogy próbálkoztam a dologgal.
Azok a kölykök meg néztek, és azt mondták: „Mi a 90. utcában lakunk.”
Nem reagáltam, nem is gondoltam semmi rosszra,
csak próbáltam evickélni a fal mellett,
és akkor juthatott eszükbe, hogy zaklassanak.
Az egyik srác egyfolytában fröcskölt.
Valamelyikük meg hátulról lenyomta a fejemet a víz alá.
Karmoltam, rángattam őt,
de ő lent tartott a víz alatt.
Azután meg egy kisfiú kiáltozását hallottam.
Ugyan víz volt a fülemben, mégis hallottam őt.
Enyhült a nyomás a nyakamon, és azután Latasha kihúzott a vízből.
Fel volt öltözve. Szoknyában volt.
Ledobta a szatyrait, amikor meglátta, mit művelnek,
átlendült a kerítésen,
és beugrott hozzám a medencébe.
„Hagyjátok békén!” Egyiküknek be volt verve a szája.
Szóval kihúzott a vízből, és azt mondta:
„Szerencséd, hogy épp erre jártam, és észrevettem, mi történik.”
A fivére is vele volt. Elküldte törölközőért, amit rám terített.
Neki is kellett volna. „Á, majd megszáradok.”
Átmentünk a hintákhoz, ahol leültünk, hogy megnyugodjak.
Azt mondta: „Tudod, mit, kicsike? Rád vigyázni kell.
Egyidősek lehetünk. Láttalak néhányszor a környéken.
Mit csinálsz holnap?”
„Megint kijövök, de a medencéhez biztosan nem.”
Ő meg: „Ne aggódj! Ott leszek veled.”
Latasha édesanyja 1985-ben hunyt el.
Testlövést kapott… egy diszkóban lőtték le.
A nagymamám nem hagyhatta őket a rendszerre,
így csak arra koncentrált, hogy felnevelje a gyerekeket,
és pontosan ezt tette.
Egyre inkább oda kellett tennie magát, hogy tegye, amit tennie kell,
főleg Christináért, Vesterért és Latasháért.
Egyetlen gyerek voltam.
Anyám Orange megyében volt, ők meg itt.
Velük akartam lenni, mert velük bulisabb volt.
Christina, Vester és Natasha volt az életem.
Ők voltak a testvéreim. Csak ők voltak nekem…
meg ő. Ennyi.
Latasha felelősségteljesebb volt.
Megfésülte Christina haját, elkísérte Trellt a parkba vagy a boltba.
Kitett magáért. Rengeteget segített a nagyanyámnak
a testvérei gondozásában.
Korán kellett kelnünk,
időben elindulni ahhoz, hogy elérjük a manchesteri buszt,
amivel Westchesterbe mentünk,
ahol suli után
a tömött buszok hátuljában ment a beszólogatás,
amitől egy kicsit gyorsabban telt az utazásunk.
Mindig a Figueroánál szálltunk le,
ahol bementünk Tam hamburgerezőjébe.
A nagyanyám napi két-három dollárt adott nekünk,
mi meg nem költöttük el azt
a tanítás végéig.
Akkoriban…
kis zenegépek voltak az asztalokon zenehallgatásra.
A kedvenc dalunk a „Stand By Me” volt.
Állj mellém…
Ez volt az a dal.
Mindennap félretettünk rá 25 centet.
Naponta meghallgattuk, és sült krumplit ettünk,
aztán hazáig sétáltunk a Figueroán. Mindennap.
Nem, nem félek én
Amíg te itt vagy
Állj mellém…
Ügyvéd akart lenni, ez volt a célja, és jó osztályzatokat akart,
hogy segíthessen a nagymamájának, amikor végre összejön neki.
Kitűnő tanuló volt.
Simán összehozta.
Azon tűnődött az ember, hogy hat évvel az édesanyja halála után
vajon hol járhat az esze.
Jó, beszélt az anyukájáról, de mindenhogy igyekezett… kizárni a gondolataiból.
Elfoglalta magát, a tanulásra koncentrált.
Egyre jobban próbálkozott.
Nem akarta statisztikai adatként végezni.
Emlegette az édesanyját. Hiányzott neki.
Nagyon hiányzott neki.
Azt mondta: „Emlékszem, amikor anyu értem jött,
és a világ legnagyobb ölelését kaptam tőle.
Erre emlékszem leginkább.
Az ölelésére és az illatára.”
Latasha mindig arról beszélt,
amit felnőttkorunkra tervezett.
„Főállásban lehetünk ügyvédek,
de lehetnének vállalkozásaink is,
mert amikor bemegyünk egy boltba, olyankor utánunk jönnek,
csúnyán néznek ránk, vagy tiszteletlenek velünk.
Nem akartok a magatok urai lenni?
Programok kellenek a csellengő gyerekeknek,
hogy elfoglalják magukat,
hogy legyen hova menniük. Szervezhetnénk versenyt
meg kosárlabdameccseket." Imádta a kosárlabdát.
Mindig a parkban néztem, ahogy kosarazik.
És ő volt az egyetlen lány a pályán,
és ott kosarazott azokkal a bűnözőkkel és gengszterekkel.
Mi meg néha a nálunk fiatalabb kölykökkel játszottunk,
és jól éreztük magunkat.
Sok kiskölyök a környék nagy tesójának tekintette.
Jól tudom, törékeny a testem Tudom, agyagból készült
De ha mennem kell, Imádkozom, hogy a lelkem örökké éljen
És anyám nem felejt majd el…
Szombat lehetett.
A nagymamám elküldte Trellt narancsléért.
Nem akart menni, mert akkor ébredtünk.
Én fent voltam, hogy moziba menjek Tashával,
de ő már elment.
A nagyanyám megkért, hogy vegyek narancslevet.
Mondtam, hogy nem akarok.
„Szólj Trellnek vagy Nookie-nak!”
De bárcsak… elmentem volna!
Azt hiszem, Latasha a reggeli órákban halt meg,
mert akkor reggeliztünk,
viszont a nyomozók nem jöttek el a nagymamámhoz
csak délután.
Emlékszem, mikor jöttek. Fel voltam öltözve. Christina a házban,
Trell meg a parkban volt,
úgyhogy a nagymamám el is küldött érte.
Épp a teremben kosarazott, és emlékszem, amikor odamentem hozzá.
Azt mondtam: „Megölték.”
Emlékszem, ahogy elrángattam. „Menjünk! Valami történt! Igyekezzünk!”
Hazáig futottunk.
Aztán elszabadult a pokol.
Elterjedt, hogy egy fiatal fekete lányt lelőttek
egy 1 dollár 79 centet érő narancslé miatt.
Mindenki összeomlott.
Mindenki.
Aznap bementem egy boltba. Hőség volt.
Vettem innivalót, és ott maradt a táskám.
Mondom: „Le ne lőjön! Csak bemegyek érte, és már itt sem vagyok.”
A hölgy erre azt kérdezte: „Hallottál arról a kislányról?” Mondom: „Aha.”
De nem tudtam, hogy a barátnőm az.
Viszont… a szüleim akkor már tudták.
Én nem tudtam, hogy ő az,
mert találkoztam vele…
talán az előző nap,
és izgatott volt, mert moziba készültek.
Kimentem a parkba,
és láttam Trellt, ahogy ott zokog.
Az arcát könny áztatta, és Latasha dzsekijét viselte.
Egy gyertyát tartott. Gondoltam…
„Nem szokta odaadni Trellnek a dzsekijét. Mi történt?”
Erre felnézett rám,
de szomorúságában folytatta, amit addig. Nem foglalkoztam vele.
„Nem zavarom, inkább hazamegyek.”
Hazaértem az én kis birodalmamba, azután bejött hozzám az apukám.
Azt mondta: „Tudom, hogy hallottál
a kislányról, akit egy narancslé miatt lőttek le.
Minden híradásban csak erről beszélnek.
Nem titkolhatom tovább előled,
mert az ilyesmi irányíthatatlanná válhat, és fog is,
mielőtt bárki kordában tarthatná.”
Miközben beszélt, megjelent a tévéképernyőn is.
Elnézést!
És akkor megláttam.
Nem ismertem a rémületet,
amíg meg nem láttam.
És csak játszották azt a felvételt…
újra…
meg újra.
És csak arra tudtam gondolni,
hogy pár hónappal korábban történt egy eset, mikor…
anyámmal jártam abban a boltban.
Anyám kifizetett valami édességet,
és azt mondta: „Én kimegyek.
Te menj vissza, és hozz a fivérednek is édességet!”
Szóval visszamentem,
a blokk meg a táskámban volt.
Hoztam az édességet, a fejemet meg lehajtottam,
mert számoltam a pénzem.
Volt egy prosti a boltban,
aki kiabált: „Ne! Várj!
Kint van az anyja. Kimegyek érte.”
Felnéztem, a nőnél meg ott a felhúzott fegyver,
én meg egyenesen a csövébe néztem.
Anyám befutott az üzletbe,
és azt mondta: „Ne! Ez már ki van fizetve. Itt a blokk.
Ennek meg itt van az ára.
Gyerünk, Tybie!
Szólj a barátaidnak, hogy ne jöjjenek ide, mert ez a nő még megöl valakit!”
Hozzászoktunk az ilyesmihez.
Hozzászokik az ember,
de ami senkiben sem tudatosult, az az,
hogy az a nő nem először próbálta meg a környékbeli gyerekeket fenyegetni.
Emlékszem, pár nap múlva mondtam Tashának:
„Anyám mondta, hogy ne menjek oda vissza.
Megint fegyvert rántott a nő.”
Tasha meg: „Igen, mindig ezt csinálja, de soha…
soha nem húzta meg a ravaszt.
Úgyhogy nyugi! Csak meg akar ijeszteni.”
Ki is ment a fejemből.
De amikor láttam a tévében a történteket,
szörnyen éreztem magam, mert én megmondtam neki előre.
Miért nem hallgatott rám?
Rossz érzésem volt. Éreztem, hogy valamit tenni fog az a nő,
csak azt nem tudtam, mit.
És ahányszor csak odamentünk, akár én, akár ő,
akár Shinese,
vagy bármelyik környékbeli gyerek,
mindig úgy mentünk be: „Készülj!
Valami történni fog.
De vajon mi?
Lemajmoznak, követnek az üzletben,
vagy provokálnak, csak úgy, heccből?”
Ezt látva magamba zárkóztam.
Hosszú időre bezárkóztam.
Néha eszembe jut, hogy juthattam el idáig ő meg miért nem.
Mostanra már házas lenne.
Imádta a fiúkat.
Mostanra már biztos lenne két-három gyereke,
akikről gondoskodna,
főleg, ha lánya lenne.
Remek anya lenne.
Ha mellettem lett volna,
valószínűleg ügyvéd lettem volna.
Vagyis nem. Most lennék ügyvéd.
Vállalkozásaink lennének.
Mindenfélét szerveznénk a környékbeli gyerekeknek,
hogy elfoglalják magukat valahol.
"Latasha pajzsa.
Nagyon megbízható, tisztességes és őszinte vagyok.
Tetszik, hogy magabiztos vagyok.
Nagyon tehetséges vagyok, és tudom, bármilyen célt is tűzök ki,
azt elérem.
Törődöm másokkal. Ezt úgy mutatom ki, hogy odaadom, amim van azoknak,
akiknek szükségük van rá.
A törődést azzal is kimutatom, hogy tisztelem a felnőtteket,
a korombelieket és a fiatalabbakat. Tudatosan törődöm velük.
A legfőbb célom az életben, hogy ügyvéd legyek,
és a középiskolát…
és a középiskolát
szinte kitűnő eredménnyel végezzem el, hogy főiskolára menjek.
Számomra az a legfontosabb, hogy a családomat mindig védje
egy pajzs,
hogy…
hogy ne bánthassák őket…
veszélyes, kegyetlen, nemtörődöm emberek.
Ha kívánhatnék egyet, anyámat szeretném visszakapni.
Három szó, amivel a barátaim jellemeznének:
gondoskodó, önzetlen és nagyon tisztelettudó másokkal.
Latasha Harlins, 1991. február 6."
Mit gondolsz erről az írásról, Shinese?
Hogy mit gondolok róla? Ez Latasha.
Ugyanezeket mondtam róla.
Ez bizonyí…
bizonyítja mindazt, amiről…
éppen beszéltem.
Hogy ki is volt ő.
Ezzel szolgál az írás. Bizonyítékkal.
És nem olvastam a fogalmazást…
már olyan régóta, hogy el is felejtettem,
mennyire igaz. Pedig végig itt volt.
Teljesen elfelejtettem, hogy írt egy ilyet.
Az emberek nem is tudják.
Csak azt tudják, hogy egy fiatal fekete lány volt,
akinek 1,79 dollárt ért az élete.
Nem tudják, milyen ember volt.
Nem tudják.
Néhány beszélgetésünkre mindig emlékezni fogok.
Néhányat el fogok felejteni, de igyekszem emlékezni rájuk.
Rengeteg emléket kitöröltem, mert fájt,
hogy az egyik legjobb barátom ilyen hamar elment.
Érző szívű ember volt.
Még mindig becsülöm őt azért, aki akkoriban volt.
Tisztában volt a bőrszínével,
és elfogadta azt.
„Királynők vagyunk.”
„Én nem vagyok, nincs is koronám.”
Ő meg: „Nem, butus. Királynők vagyunk.
Csakis akkor kezelnek királynőként,
ha úgy is viselkedünk.
Nincs lehetetlen, ha elhatározok valamit.
Anyám ezt mondogatta, így hiszek benne.”
És ez hajtotta őt.
Ez adott neki erőt.
Olyan erős vagy.
Hogy lehetsz ilyen erős?
Pedig csak kölykök vagyunk. Gyerekek.
1991. március 16-án Soon Ja Du megölte
a 15 éves Latasha Harlinst egy vegyesboltban.
Du, miután lopással vádolta meg, tarkón lőtte a lányt,
aki a narancslé árával a kezében halt meg.
A szándékos emberölésért elítélt Dut próbaidőre bocsátották,
400 óra közmunkát és pénzbírságot kapott. Nem került börtönbe.
Latasha halála volt
az 1992-es Los Angeles-i zavargások
egyik fő kiváltó oka.
Latasha nagynénje, Denise,
küzdött az igazságért és unokahúga emlékéért.
Röviddel Latasha halála után
megalapította a Latasha Harlins Igazságügyi Bizottságot.
Élt: 1963. április 2. - 2018. december 25.
Latasha unokatestvére és barátnője
saját szervezetet szeretnének létrehozni
Dél-Los Angelesben a közösség fiataljaiért,
Latasha emlékére.
SHINESE-NAK, TYNAK ÉS TASHÁNAK
A feliratot fordította: Botos János