Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KONCENTRAČNÍ TÁBOR BERGEN-BELSEN NĚMECKO
KDO JSI BYLA, ANNE? CHTĚLA BYCH ZNÁT TVŮJ PŘÍBĚH.
#NACISMUS #ŠOA
V sobotu 15. července 1944 Anne napsala:
„Milá Kitty…
je zcela nemožné, abych budovala svůj život
na základě chaosu, bídy a smrti.
Vidím, jak se svět pomalu mění v poušť.
Slyším blížící se hrom,
který i nás jednoho dne zničí.
Cítím utrpení milionů lidí.
A přece, když se dívám na oblohu…
tak nějak cítím, že se vše obrátí k lepšímu…
že skončí i tato krutost,
že znovu nastane klid a mír.
Zatím musím zůstat věrná svým ideálům.
Možná nastane den,
kdy je budu moci naplnit.
Tvoje, Anne Marie Frank.“
DOKUMENTAČNÍ STŘEDISKO BERGEN-BELSEN, NĚMECKO
JAKÉ JSI MĚLA SNY? JAKÁ JSI MĚLA PŘÁNÍ?
CHCI POROZUMĚT. #DENÍK #VĚDĚNÍ
V době vzniku této fotky…
nevěděla téměř 13letá židovská dívka Anne…
čemu bude čelit.
Netušila, že se dva roky svého života
bude skrývat v tomto domě v Amsterodamu…
a nebude moci vidět nebe nebo se nadechnout vzduchu,
že bude zbavena svojí svobody…
že se zde bude schovávat se svojí rodinou,
aby unikla nacistům.
Bude zde vyděšená, ale bude žít, dospívat
a psát deník
imaginární kamarádce, která se jmenuje Kitty.
ANNE FRANK DENÍK MLADÉ DÍVKY
Středa 5. dubna 1944.
„Má nejmilejší Kitty…
vedle manžela a dětí musím mít něco,
čemu se budu plně věnovat.
Nechci být jako většina lidí, kteří žili pro nic.
Chci být k užitku,
nebo přinášet radost všem lidem,
i těm, které jsem nepoznala.
Chci žít dál i po své smrti.
Čtvrtého srpna 1944 ji zatkli…
a deportovali.
Zmizela…
spolu s milionem a půl
jiných dětí a mladistvých jako ona.
Anne toto zlo znala.
Nikdo ho nemůže zapomenout,
protože neustále hlodá v přeživších.
Dokonce i v těch dětech,
které jsou na rozdíl od Anne stále na živu
a jsou posledními svědky šoa.
Vidím…
vrata otevřená dokořán,
zvuk těch železných vrat…
a nekonečné fronty lidí…
kteří vešli dovnitř a už nikdy nevyšli ven,
což se později stalo i nám.
Slyšeli jsme zvuky obušků.
Slyšeli jsme rány obušků.
Bili nás a řekli nám:
„Vejdete dveřmi a odejdete komínem.“
Barvy, které vidím, když zavřu oči,
jsou bílá sněhu a bílá mrtvol.
Plameny z komínů, sníh…
zima…
a samota.
SS důstojník
a nizozemský policajt
vylezli po žebříku úkrytu.
Objevili za tenkou překážkou tajemství.
Ta dva roky chránila Annin ilegální život,
který sdílela s otcem Ottou, matkou Edithou, sestrou Margot…
Auguste a Hermannem van Pelsovými…
jejich 16letým synem Peterem
a Fritzem Pfefferem.
Je stále nejasné,
zda je zradili všechny.
Popadli vše, co ve spěchu stihli,
než je odvedli.
Annin deník zůstal na zemi.
ANNE BYLO TI SKORO JAKO MNĚ.
BYLY BYCHOM KAMARÁDKY? #PŘITOBĚ
Anne byla ještě svobodná,
když ke svým 13. narozeninám dostala jako dárek deník.
Světle modrou košili, puzzle, krém, květiny…
a dvě pivoňky.
Bylo to 12. června 1942,
kdy si Anne začala psát deník a rozhodla se ho pojmenovat.
Sobota 20. června 1942.
„Abych představu své vytoužené kamarádky
ještě umocnila…
nechci si do deníku zapisovat fakta,
jak to dělá většina lidí,
ale chci, aby tenhle deník byl mojí kamarádkou…
a budu jí říkat…
Kitty.“
Kitty je zrcadlem…
dvojníkem, lékem pro duši.
Je její útěchou, ramenem a potěchou.
Způsob, jak říct…
že cena za hrůzy, kterými člověk prošel,
nebude příliš vysoká.
Že se vše dá sdělit imaginární kamarádce…
prvnímu čtenáři z těch mnoha,
o kterých Anne sní, že bude mít,
až bude po všem.
V Bergen-Belsenu
nebyl čas se rozloučit.
Znamením tábora byl tyfus.
Vši šířily epidemii,
která z lidí dělala němé přízraky
čekající na konec.
Anne, Margot a jejich rodiče nejprve poslali
do tranzitního tábora Westerbork
na východě Holandsku.
Když dorazili…
deportovali už víc než 100 000 Židů.
Konečná destinace Frankových byla Osvětim v Polsku.
Sestry později skončily v Bergen-Belsenu v Německu,
kde v únoru roku 1945 zemřely na tyfus.
Nejprve Margot a po ní Anne.
Strážci SS v Bergen-Belsenu
nebyli o moc starší než sestry Frankovy.
Byly to mladé dívky, ze kterých se staly mučitelky
a nejdrsnější byla Irma Grese.
Později ji odsoudili k smrti
v procesu proti skupině SS důstojníků
vedeném britskými jednotkami, které 15. dubna 1945
tábor osvobodily.
Vojáci, kteří tábory osvobodili…
donutili Němce žijící v blízkosti táborů…
do nich jít a dívat se na to,
o čem celou dobu předstírali, že nevěděli.
Britští vojáci donutili
SS strážce v Bergen-Belsenu,
aby holýma rukama zvedali mrtvoly obětí…
a házeli je do masových hrobů.
Zde je pohřbeno 23 200 lidí.
O VAŠICH POSLEDNÍCH DNECH NIC NEVÍM.
MĚLA JSI POŘÁD NADĚJI? #MASOVÉHROBY #VYHLAZOVÁNÍ
Nikdo neví, kam pohřbili ty dvě sestry.
Skončily stejně jako ostatní oběti
v masovém hrobu.
Zbyla z nich jen jména vyrytá v černém kameni.
TADY SKONČIL TVŮJ ŽIVOT A ZAČÍNÁ MOJE CESTA.
HLEDÁM ODPOVĚDI, HLASY TĚCH, KTEŘÍ PŘEŽILI. #SVĚDĚK
Ve vlaku do Osvětimi jste byli několik dní
a seděli jste v moči a výkalech.
Nebylo co jíst, ve tmě
a byl tam smrad…
…takže když dorazili do Osvětimi,
vypadali zničeně…
a zničené věci nemáme problém vyhodit.
Když vypadají jako sračky,
nemáme problém je spláchnout.
Kdyby Anne přežila, bylo by jí 90 let.
Možná by se její pohled a tvář podobala
těmto ženám,
které jsou stále hrdé na to, že přežily a zvládly to.
Necítím nenávist.
Naučila jsem se mít lidi ráda.
Ale nenávidím nacisty.
Nikdy jim neodpustím to,
co udělali dětem…
které poslali do plynových komor.
NAROZENA 16. LISTOPADU 1929 DEPORTOVÁNA 3. KVĚTNA 1944
Moje děti jsou moje pomsta nacistům.
A moje vnoučata a pravnoučata
jsou můj způsob, jak jsem si z nich vystřelila.
Tyto vzpomínky byly pro mnohé tajemstvím,
dlouhým mlčení, půl slovem,
aby ochránili ty, kteří přišli po nich
a to před vzpomínkami možná až příliš drsnými.
A přesto tyto vzpomínky předali
svým dětem, vnoučatům a pravnoučatům,
jako by každá generace potřebovala najít nový hlas.
Pro mě jako pro malou holku
bylo těžké těžké pochopit něco, co se stalo tolika lidem
včetně mých prarodičů.
Pak nám vyprávěli příběh Anny Frank
a najednou zde byla malá holka,
s kterou jsem se mohla ztotožnit…
Myslím si, že najednou byl ten příběh až moc reálný
a vyděsil mě.
Tragédie Arianny,
která přežila čtyři koncentrační tábory,
se stala trvalým znamením na Lorenzově předloktí.
Když jsem si přečetl její knihu,
rozhodl jsem se pro její tetování.
Ten příběh mi byl velmi blízky
a s tím, co se stalo mé babičce,
jsem se cítil fyzicky propojený.
Hlasy jejích příbuzných,
kteří zmizeli v táborech,
se nyní nacházejí v hudbě Francescy.
Já jsem Židovka, moje máma je Židovka, můj otec je katolík.
Víc jak 40 mých příbuzných
se nikdy z táborů nevrátilo.
Věřím, že vyrůstat s tímto v povědomí
bylo vždy základem mojí podstaty.
Pamatuju si, že když jsem se na základní škole
začala učit dějepis, měla jsem hroznou krizi.
Došlo mi, že se to týkalo mě a mojí rodiny
a toho, čeho jsou lidé schopni.
Kdybych se narodila před 65 lety…
nejspíš bych byla jednou z obětí.
SARAH LICHTSZTEJN-MONTARD DANZIG, POLSKO, 1928
DEPORTOVÁNA S MATKOU Z PAŘÍŽE ROKU 1944
KONCENTRAČNÍ TÁBORY: DRANCY, OSVĚTIM A BERGEN-BELSEN.
Pomoci přežít vám může všechno.
Odříkávání si básní, které znáte…
výměna receptů…
zpívání písní Edith Piaf.
Italové zpívali písničku „Mamma“.
Brečeli, když ji zpívali…
ale bylo to hezké.
Byl to vzdor.
Sarah byla zatčena během největší razie
na francouzské půdě 16. a 17. července 1942.
Tisíce Židů bylo zavřeno v Zimním velodromu v Paříži.
Saře se ale odtamtud podařilo utéct.
Se svou matkou se dva roky
schovávala v hlavním městě.
Později byla, stejně jako Anne,
zatčena také.
Anne bylo 15 a ona byla o rok starší.
Jednoho dne mi kamarádka mojí mámy řekla:
„Víš, že v mojí boudě
je Holanďanka a jmenuje se Anne?“
Ta dívka stála u hlavních dveří.
Slyšela, co moje kamarádka řekla, a usmála se na mě.
Takhle natočila hlavu a plaše se usmála.
Byla už velmi hubená…
ale měla opravdu milý úsměv.
LHOSTEJNOST
PAMÁTNÍK ŠOA MILÁN
Katastrofa v Bergen-Belsenu
začala evakuací táborů na východě,
a to především táborů Osvětim a Březinka.
Začalo to v listopadu 1944,
kdy tisíce lidí dorazili na místo, kde měl tyfus…
z jistého hlediska tu samou funkci jako plynová komora.
Lidé umírají a umírají v hrozném stavu.
HISTORIK
Takže jediné, co musí nacisté udělat, je vykopat masové hroby,
které nechají vykopat samotné vězně.
Házejí tam mrtvoly, kterých se nemuseli zbavit sami.
Dnes jsou místnosti úkrytu
v ulici 263 Prinsengracht v Amsterodamu prázdné
na památku 6 milionům nacistických obětí.
Annin otec přežil jako jediný z osmi lidí,
kteří se zde schovávali…
a chtěl je prázdné.
Přesto se nacházíme v Annině pokoji, který je ve stavu, jaký byl roku 1942,
se stopami jejího života.
Sobota 11. července 1942.
„Milá Kitty…
zadní dům je ideální úkryt.
Možná je vlhký a nakřivo,
ale v celém Amsterodamu asi pohodlnější úkryt není.
Ne, v celém Holandsku.“
O svůj pokoj se dva roky dělila
s jedním obyvatelem, panem Pfefferem,
zubním lékařem, kterému bylo přes 50 let,
a se kterým si nikdy nerozuměla.
Naproti sobě dvě postele a psací stůl.
Jediné co máte, jsou stěny pro vaše sny.
Deanne Durbin, Ginger Rogers a Greta Garbo v Ninočce
a německé filmové hvězdy Heinz Rühmann, Ray Milland.
Další Anninou vášní
byla Sonja Henie, mistryně světa v krasobruslení z Norska.
Zlomky životů jiných lidí,
které dávaly šmrnc tomu jejímu.
Anne se dívá na oblečení a účesy.
Visí tu holandská královská rodina
a mladá Alžběta, budoucí královna Anglie.
Miniaturní svět,
ale od 6. července 1942, ode dne, kdy šli Frankovi do svého úkrytu,
její jediný svět.
Frankovi byli původně z Frankfurt
a z Německa odešli roku 1933…
kdy se Hitler dostal k moci.
Situace v Holandsku ale začala být
pro místní Židy i uprchlíky těžká.
PORTUGALSKÁ SYNAGOGA AMSTERODAM
Zanedlouho začaly první deportace
a rasové zákony.
Už v roce 1939 pronesl Hitler svůj návrh
o vyhlazení všech Židů v Evropě.
Během konference ve Wannsee
20. ledna 1942
zahájili vysoce postavení nacisté
a němečtí vládní činitelé to, čemu říkali
„konečné řešení židovské otázky“.
STŘEDISKO PAMÁTKY HOLOCAUSTU SKOPJE, SEVERNÍ MAKEDONIE
Čím se šoa liší od ostatních genocid.
Za prvé…
pachatelem je nejvyspělejší společnost
v západní civilizaci…
která využije všechny nástroje této civilizace
za účelem zničení.
Za druhé si Německo vedlo záznamy.
Takže je to nejvíce zdokumentovaná genocida v dějinách.
Za třetí…
jenom Německo přišlo s nápadem: „Židy vyhladíme všude.“
To znamenalo 22 zemí.
Pracovali na něm 12 let,
přičemž vraždění se odehrálo během čtyřech.
Nebylo to ve vzteku,
ale byl to systematický program vyhlazování.
FIUME, ITÁLIE 1933
DEPORTOVANÁ ZE SAN DANIELE DEL FRIULI, 1944.
TÁBORY: RISIERA DI SAN SABBA, BŘEZINKA,
RAVENSBRÜCK A BERGEN-BELSEN.
Bylo léto, když Ariannu zatkli.
Právě když se Anne radovala z vylodění v Normandii
a z povstání mladých německých vojáků
proti Hitlerovi.
Anne byla optimistická a věřila,
že v říjnu bude zase sedět ve školní lavici.
Cítila, že se blíží její svoboda.
Místo toho se Arianna, která už tu svou ztratila,
ocitla tváří v tvář s Irmou,
tou samou hezkou ženou,
která nosila dokonale čistou uniformu
a v ruce pistoli.
Arianně bylo pouhých 11 let.
Běžela jsem jako na krátké trati,
a pak jsem skoro před mým blokem zpomalila…
protože jsem viděla, jak ke mně přicházejí
tři nebo čtyři dobře oblečení nacisté.
Irma Grese byla za mnou.
Všichni ji milovali.
A jak to děti dělávají, najednou jsem se ze zvědavosti otočila
a Irma Grese na mě mířila pistolí.
To bylo jedinkrát, kdy jsem si uvědomila, že mohu zemřít.
JAK MOHLI BÝT LIDÉ TAK NELIDŠTÍ?
NEDOKÁŽU SI PŘEDSTAVIT TU KRUTOST. #ODVAHA #VYTRVALOST
Když nejste sami, je často jednodušší přežít.
Když máte sestru, která vám může pomoci.
Matku připravenou vyměnit svůj život za porci polévky.
Kamarádu, který vás naučí, jak ukrást krajíc chleba
z kapsy někoho, kdo umírá.
Tohle nebyl v táboře hřích…
V táboře bylo zapotřebí rychle dospět,
naučit se disciplíně, a jak díky sobeckosti a krutosti přežít.
Často jste ale přežili díky náhodě.
TATIANA A ANDRA BUCCI FIUME, ITÁLIE, 1937 A 1939
DEPORTOVÁNY S RODINOU ROKU 1944.
KONCENTRAČNÍ TÁBORY: RISIERA DI SAN SABBA A BŘEZINKA
Pamatuji si, že přišel jeden člověk,
mohl to být Mengele,
a zeptal se nás, jestli chceme vidět mamku.
Josef Mengele,
v Osvětimi přezdívaný Doktor smrt,
měl na starosti děti
a experimentoval převážně na dvojčatech.
Andře a Tatianě bylo čtyři a šest
a jednoho dne byly seřazeny před barákem.
Byly to sestry, ale spletli si je s dvojčaty.
Proto byly stále naživu.
Jejich bratranec Sergio stál také ve stejné řadě.
Rádoby doktora z Neuengamme, který prováděl experimenty
s tuberkulózou a lymfatickými žlázami na dospělých,
napadlo provádět experimenty také na dětech
a požádal o tyto děti Mengeleho.
Jeden ze strážců, který si je oblíbil,
je varoval.
„Až řeknou, že máte vystoupit,
jestli chcete vidět svoji mámu, nedělejte to.“
Varovaly jsme Sergia, ale neposlouchal nás.
A vystoupilo 20 dětí,
deset hochů a deset děvčat.
Myšlenka na to, že odjížděl s nadějí,
že uvidí svojí mámu
a místo toho se na své sedmé narozeniny vydal vstříc smrti,
je pro mou duši…
pořád velkým břemenem. To se nedá popsat.
Proč Židé?
Hitler se snažil vytvořit nadřazenou rasu
a v podstatě věřil,
že světu vládnou mocní,
a pokud nevládnout, jsou oslabení.
Otto Frank měsíce připravoval
úkryt v zadní části své továrny,
kde vyráběli pektin a koření.
Otto Frank se několikrát pokusil získat víza,
aby mohl se svojí rodinou odjet z Nizozemí…
…například do Spojených států, ale nevyšlo to.
Takže 5. července 1942
dostala Margot předvolání,
aby šla do pracovního tábora v Německu.
Když jste se do dvou, tří dnů nedostavili
na policejní stanici,
přišli si pro vás.
Anne s rodiči utekli bez kufrů.
Na hrudi měli žlutou hvězdu,
znamení hanby.
Na jednu stranu…
máme zahanbující počet
75 % nizozemské židovské populace,
kterou deportovali a zabili.
Je to zdaleka nejvyšší procento ze všech západoevropských zemí.
Ale také jsme jediná země a město,
kde veřejná doprava
v únoru 1941 stávkovala kvůli tomu…
…co udělali židovským obyvatelům Amsterodamu.
Jediný příklad…
jaký v Evropě nenajdete…
jako projev odporu
neuvěřitelně statečných obyčejných lidí.
Když se nacisté rozhodli
Židy vyhladit…
navrhli tábory
určené výhradně pro vyhlazení těch,
kteří žili v ghettech ve východní Evropě.
Židé v Západní Evropě čelili jiné situaci.
Bylo tu málo Židů, aby postavili ghetta jako na východě.
Nacisté proto vytvořili jinou strategii.
Pořádali razie založené na spolupráci s místními obyvateli.
V tu chvíli stavěli tranzitní tábory.
Konečný cíl je jen jediný tábor.
Místo vytvořené k zabíjení Židů
a pro několik z nich na práci…
jakoby jim tím chtěli oddálit smrt.
Jediné lidi, které s nimi občas smíchají,
jsou Sintiové a Romové.
@KATERINAKAT JELA Z BERGEN-BELSENU, NĚMECKO,
DO WESTERBORKU, NIZOZEMÍ.
TÁBOR WESTERBORK NIZOZEMÍ
Evropa venku hoří.
Zprávy o hladovění, válce a raziích
se dostanou k lidem v domě,
jejichž životy jsou pomalé a utlumené.
Anne vypráví Kitty, co dělá, aby zabila nudu,
ty nekonečné hodiny.
Také jak zvládá život s ostatními
i o jejím hašteření se sestrou
a hádkami s matkou.
Pondělí 28. září 1942.
„Milá Kitty…
kritizují na mě všechno, a tím myslím všechno.
Moje chování, moje povaha, moje způsoby, každý kousek na mně,
to vše se probírá a rozebírá
podrobně od hlavy až k patě.“
Říká se, že aby člověk dospěl, musí zabít otce i matku.
Anne to dělá, stejně jako všichni její vrstevníci.
Bouří se, odporuje a kritizuje.
Je také milá, ironická a vtipná.
Je to velmi chytrá dospívající dívka, velmi živá.
Zajímá se o svět
a má hodné ambicí, silné city, lásku a velkou představivost.
ETNOPSYCHOLOŽKA
To vězení, ve kterém se ocitla,
rozvine její inteligenci a schopnost uvažovat.
Září štěstím,
když dostane červené boty od Miep,
jedné ze čtyř zaměstnanců, kteří pracují pro jejího otce,
a kteří pomáhají lidem v úkrytu.
Je to Miep, kdo zachrání a uchová dívčin deník,
když ji zatknou.
Anne studuje, dychtivě čte a mění se jí často nálady.
V jednu chvíli ironicky komentuje
modřiny na čele své rodiny, která si nemůže zvyknout
na velikost otočných dveří…
zatímco za chvíli…
je zoufalá kvůli osudu svého lidu.
Vidím ji skrze slova jejího textu.
V některých částech na mě působí…
jako mladá, vtipná dívka,
v jiných částech je to dívka,
která by ve třídě nebyla mojí kamarádkou.
Některé části mě ohromily tím, jak popisujesvé prostředí,
ale také politickou situaci
a chápe, co se ve společnosti děje.
Takže tento pohled na svět z úkrytu,
ze zadního domu, mě dost ohromuje.
Pátek 9. října 1942.
„Milá Kitty…
odvádějí v houfech
mnoho našich židovských přátel a známých.
Gestapo s nimi zachází velmi hrubě
a přepravuje je v dobytčích vagonech do Westerborku.
Lidé nedostávají nic k jídlu,
natož pak k pití.
Voda je k dispozici jenom hodinu denně
a několik tisíc lidí se dělí
o jeden záchod a jedno umyvadlo.
Když je to tak špatné v Holandsku,
jaké to musí být v těch vzdálených, necivilizovaných místech,
kam je Němci posílají?
Myslíme si, že většinu lidí zavraždí.
Anglický rozhlas mluví o zplynování.
Snad je to ten nejrychlejší způsob smrti.
Cítím se příšerně.“
Anne 3. září 1944
opustí s rodinou Westerbork
v posledním transportu mířícím do Osvětimi.
PAMÁTNÍK WESTERBORK NIZOZEMÍ
KAŽDÝ Z KAMENŮ ZDE PŘEDSTAVUJE OBĚŤ: ŽIDÉ, ROMOVÉ, PARTYZÁNI.
TO JE 102 000 ZNIČENÝCH ŽIVOTŮ. #PERZEKUCE #VZDOR
Pamatuju si, že jsme si hráli se sněhovými koulemi.
Ale neustále jsme byli obklopeni smrtí,
protože v táboře byly mezi baráky
hromady mrtvol.
Pohled na tyto mrtvoly,
které se snažili natlačit do toho baráku,
se pro nás stal normálním.
@KATERINAKAT JELA DO PRAHY, ČESKÁ REPUBLIKA,
Z WESTERBORKU, NIZOZEMÍ.
ŽID
HELGA WEISS PRAHA, ČESKOSLOVENSKO, 1928
DEPORTOVANÁ S RODINOU V ROCE 1941.
KONCENTRAČNÍ TÁBORY: TEREZÍN, BŘEZINKA, FREIBERG A MAUTHAUSEN
Když policie zabouchala na dveře Helgy
bylo 4. prosince 1941.
Vltava venku tiše tekla.
Už byla tma.
Zákaz vycházení začal
pro pražské Židy před pár hodinami.
U ní doma ale panoval velký zmatek.
Lidé se připravovali na odjezd.
Předvolání do transportu přišla vždy v noci.
Helze bylo 12 let, stejně jako Anně.
Obě byly oběťmi rasových zákonů.
Obě už byly vyloučeny ze školy
a Anne musela odejít z Montessori školy.
KDE ČLOVĚK NAJDE TU SÍLU? JAK SE DOKÁŽE PŘIZPŮSOBIT?
ZVLÁDLA BYCH TO? #REBÉLIE #PŘEDSTAVY
Chtěli, abychom si hrály.
Museli jsme zpívat tuhle písničku, v Němčině…
„Ukaž svoje nohy, ukaž svoje boty.“
Nohy mě už bolely
a boty jsem neměla. Měla jsem jen jednu bez podrážky.
Vadilo mi zpívat v němčině a chodit do kolečka.
A taky proto, že moje máma stála venku…
a asi čekala na jídlo.
Dozorkyně mě hodně šlehala.
Křičela na mě: „Zpívej, zpívej a toč se!“
Nohy jsem měla samou modřinu, protože ty čarodějnice
měly gumové biče,
ve kterých byl železný drát.
Ráda bych si hrála…
ale ne v tom táboře.
Hrály jsme si s vešmi.
Chce se mi drbat na hlavě, když o tom mluvím.
Bylo nás tam asi pět nebo šest.
Každá jsme si vzala veš,
dala ji pět centimetrů od lemu šatů.
Ta, která byla u švu první, vyhrála.
Žádná výhra nebyla, ale byla to hra.
Čtvrtek 19. listopadu 1942.
„Milá Kitty…
je to jako za starých dob hony na otroky.
Nechci to zlehčovat, na to je to až příliš tragické.
Večer, když už je tma…
vidím před sebou často dlouhé řady hodných, nevinných lidí…
s plačícími dětmi…
kteří musí jít dál a dál…
kvůli příkazům hrstky mužů, kteří je šikanují a bijí,
dokud téměř nepadnou.
Nikdo není ušetřen.“
Myslím si, že z morálního hlediska
a morální ponaučení z těchto událostí…
je především o chvílích,
kdy vidíte, jaká rozhodnutí lidé udělali,
když se rozhodli pomoct…
nebo spolupracovat, spáchat zločin…
ale většina lidí se nerozhodla.
V noci obyvatelé domu poslouchali
Radio Oranje,
vysílání exilové holandské vlády
v rozhlasu BBC.
Se zatajeným dechem
sledovali vývoj po vylodění v Normandii.
Otto pověsil na zeď mapu,
kde každý špendlík označuje vítězství.
Vedle ní jsou známky života.
Označení výšky jeho dcer.
Během dvou let je tu 13 centimetrů pro Anne…
a jeden centimetr pro Margot.
Začala jsem hledat způsoby, jak si vytvořit hradbu,
aby mě chránila skrze umění.
Adorno řekl, že poezie už po Osvětimi nemůže existovat.
Já si ale myslím, že je to možná naopak.
Co tvorba krásy, umění a hudby
lidem dává,
je jediná odpověď na hrůzy lidských dějin.
My, kdo se 30 let staráme o přeživší a jejich rodiny…
jsme viděli prvek, který je viditelný i ve čtvrté generaci.
Co je to?
Jsou to mrtví šoa.
Mrtví šoa si žádají pomstu.
Pro jejich potomky je to břemeno.
Je to mise. Mrtví šoa říkají:
„Pomstěte nás, i když jsme mrtví.
Řekněte, že jste synem nebo dcerou toho a toho, že jste Židé.
Zničte to, co nám nacisté udělali,
odříkejte za nás kaddiš.“
Kaddiš za zemřelého
je jednou z nejstarších židovských modliteb.
Jeho slova doprovázejí každého Žida, který zemře.
A přece v táboře…
smuteční slova i za ty…
kdo přestali věřit v Boha…
ztratila význam.
Hroby jim nyní jsou tyto zdi
nesoucí jejich jména…
která jsou pečlivě přemalovaná, aby nevybledla.
Lidé chodí do památníků šoa,
aby vyplnili mezeru…
a našli svůj odkaz.
Můj dědeček umřel v táboře.
Můj otec by deportovaný.
Rozhodně věřím tomu, že se toto trauma předává.
Předal jsem ho svým dcerám.
I když věřím tomu, že jsem jim předal asi víc než trauma…
ŘEDITEL JEWPOP.COM
…a to příběh, odkaz a zodpovědnost.
Vytvořil jsem online časopis.
Jmenuje se Jewpop a k mému překvapení
jsou nejčtenějšími příběhy ty o šoa.
@KATERINAKAT JELA DO PAŘÍŽE, FRANCIE, Z PRAHY, ČESKÁ REPUBLIKA.
CHTĚLA BYCH POCHOPIT, CO CÍTÍ DĚTI A VNOUČATA PŘEŽIVŠÍCH.
JEDU DO PAŘÍŽE, ABYCH SE S NIMI SETKALA. #ODKAZ #PŘEDÁNÍŠTAFETY
PAMÁTNÍK ŠOA PAŘÍŽ
V roce 1942 jsou Fanny čtyři roky
a matka jí našla chůvu v Sucy-en-Brie
poblíž Grenoblu.
Byla tam schovaná, aby unikla persekuci.
Nyní žije v Izraeli
a do Paříže přišla do Památníku šoa
v doprovodu tří vnoučat.
Jsem ukrývanou dívkou…
nositelkou vzpomínek…
na mého dědečka, který zemřel hladem v lodžském ghettu.
Na mého otce, který byl deportován v transportu číslo čtyři a vrátil se.
Na otce mého manžela, kterého kápové v Osvětimi
brutálně zavraždili a utopili.
Když mluvím o šoa, tak dokážu děti i rozesmát.
Říkají mi: „Paní,
vy vyprávíte o šoa, ale my se vůbec nebojíme.“
Nechci vás vystrašit.
Říkám vám to,
protože můžete říct ostatním…
že tohle není fikce, není to legenda,
ale je to pravda.
Na zdech jsme viděli všechny ty fotky zemřelých lidí
a to byli naši příbuzní.
Nechápali jsme ale, jak se nás to týká.
Myslím si, že až když jsem se odstěhovala,
doslova do jiné země,
a vyrostla jsem a měla jsem svoji vlastní rodinu,
tak jsme našly společný jazyk
a začaly spolu skutečně mluvit.
A poprvé ty příběhy působily opravdově…
a nebyly tak těžké…
protože nešlo o těch šest milionů,
byla to moje babička, její otec a jeho sestra.
Byli to skuteční lidé.
Pro malé dítě bylo těžké to pochopit.
A teď když je mi 30,
tak se dokážu sama rozhodnout,
jak se aktivně zapojit
na udržování památky.
A přijet s ní sem, vidět ji a být s ní
mi připadalo jako správný krok.
Nic nebere jako samozřejmost…
a to jsme se od ní naučili.
S Omerem, který byl vojákem,
jsme vešli do Osvětimi a nesli izraelskou vlajku.
Když jsme z Osvětimi odcházeli, nesli jsme izraelskou vlajku.
Mnoho let byli přeživší ticho.
Trauma, hanba, strach z toho, že jim nebudou věřit.
Věřím, že není nic horšího,
než když chcete mluvit jako přeživší o tom, čím jste si prošli
a někdo vám řekne:
„Dobrá, ale nejste jediní, kdo trpěli.“
Některým lidem je 75 let
a rozhodli se zapojit až dnes.
Řeknou: „Konečně jsem vyšel z anonymity
a znovu se stal Židem.“
Mé děti vyrostly jako katolíci, manžel je katolík,
ale teď už se schovávat nemusíme.
Musím se setkat s jinými Židy a říct, že jsem Židovka.
Pondělí večer 8. listopadu 1943.
„Milá Kitty…
vidím nás osm v zadním domě…
jako bychom byli kouskem modrého nebe,
obklopeným hrozivými černými mraky.
Dokonale kulaté místečko,
na kterém všichni stojíme, je stále bezpečné…
ale přibližují se k nám mraky…
a kruh, který nás odděluje od blížícího se nebezpečí,
se stále zužuje.
Obklopuje nás temnota a nebezpečí…
a v naší zoufalé snaze najít východisko
narážíme jeden do druhého.
Díváme se na tu vřavu pod námi
a na ten mír a krásu nad námi.
Zatím jsme byli odříznuti…
hustými mraky
a nemůžeme jít ani nahoru, ani dolů.
Tyčí se před námi jako neproniknutelná zeď,
která se nás snaží rozdrtit, ale zatím se jí to nedaří.
Nemůžu dělat nic jiného než volat a úpěnlivě prosit: „Ó, kruhu, otevři se
a pusť nás ven!“
JAK JE SVOBODA KRÁSNÁ. POHYBOVAT SE BEZ OMEZENÍ.
ANNE, TEĎ VÍM, ŽE SE NIC NEMÁ BRÁT JAKO SAMOZŘEJMOST.
#TOTALITARISMUS # PRÁVA
Po válce
zůstal holocaust v pozadí,
jako by to byl jeden z mnoha nacistických zločinů.
Až v procesu s Adolfem Eichmannem,
který začal 11. dubna 1961 v Jeruzalémě…
bylo prolomeno ticho.
Nejen, že před porotou stál
jeden z hlavních vůdců zodpovědný za to,
co se dělo během deportací
a vyhlazení Židů,
ale bylo to také poprvé,
kdy se mluvilo o genocidě.
Během tohoto procesu se dostaly do popředí oběti.
Hlasy 111 svědků,
se po 15 letech mlčení
den za dnem
proměňovaly ve vzpomínky a obvinění.
Narodila jsem se v roce 1961 během Eichmannova procesu.
Byla jsem 20 dní přenášená.
O mnoho let později jsem se dozvěděla,
že mě máma přenášela ze strachu z porodu.
Mám pocit, že jsem to vždycky věděla.
Pamatuju si ty příběhy, které mi říkala, když jsem byla malá holka.
Pamatuju si máminy zvláštní odpovědi.
Když jsem něco potřebovala, její typická odpověď byla:
„Dělej, jako bys byla na světě sama.“
Vychovala nás, abychom byli nezávislí.
Laura se musela oprostit od matčiny minulosti,
aby ji mohla uchovat.
Přestěhovala se pak do Paříže
a udělala si psychologický test.
Nikdy o tom svým dětem neřekla
a nechala Ariannu, ať to udělá sama, když dospívaly.
To tetování souvisí s identitou.
Nevěděl jsem, jestli identita znamená,
že jsem se nikdy nesetkal
s některými příbuznými.
Nejdřív jsem o něm mluvil s babičkou,
protože jenom její názor
byl pro mě důležitý.
Okamžitě řekla: „Ne.“
Bylo to starostlivé „ne“.
Myslím si, že se bála, že by se mohlo stát něco podobného,
ale teď si myslím, že je na něj pyšná.
Nejvíc mě bolí myšlenka, že na zpáteční cestě byla sama.
Ta strašná bolest z návratu bez rodiny.
To je samota, která se nedá vyplnit.
Je to samota…
a možná my, její děti,
za to také cítíme zodpovědnost.
Tak to je.
Dojímá mě to.
V první řadě je syn nebo dcera.
Dítě narozené přeživšímu,
které nemá konkrétní poslání na pročištění dějin,
jeho úkolem je vyplnit to, co nikdy nemůže být vyplněno.
Co můžete po táborech vyplnit?
Nevěřím, že někdy tábory opustila.
Zůstala tam část ní.
Ta malá dívenka na fotografii je Arianna.
Je zde vyfotografovaná v den,
kdy byla 5. května 1935
pokřtěna se svými sedmi bratry.
Její otec je Žid,
ale její matka je katolička.
Pro nacisty byli Szörényiovi takzvaná smíšená rasa.
Přesto jich devět z nich skončilo v táborech.
Arianna a její bratr Alessandro
vyhlazování přežili.
Museli jsme nakládat mrtvoly.
Dvě děvčata musela držet ruce a dvě děvčata nohy.
Ale ani čtyři jsme nebyly dost silné.
Takže jsme ty mrtvoly musely odtáhnout.
Až si jeden nacista uvědomil,
že to nezvládneme a zbil nás.
Potrestal nás, nechal nás hodiny stát s kamenem v ruce,
jen aby ukázali, že jsou silnější.
Museli jsme udělal všechno, co po nás chtěli.
Venku všichni zažívají tragédii.
Pátek 13. ledna 1943.
„Hodiny bych ti mohla vyprávět o utrpení,
jaké válka přináší,
ale to mě skličuje ještě víc.
Nezbývá nám nic jiného, než co nejklidněji čekat,
až to skončí.
Židé stejně jako křesťané čekají.
Čeká celý svět
a mnozí čekají na smrt.“
Když jste přijeli do Osvětimi,
tak bylo prakticky nemožné to pochopit.
Slovy Primo Leviho: „Zde neexistuje proč…
a pokud není proč, tak vám nemůže dávat smysl to,
co vidíte.“
Moje číslo je 7142.
V hrobě ho ze mě červy sežerou,
ale teď je to moje znamení.
Znamení života a já si ho nechám.“
Moje matka měla velmi silnou intuici,
která se později ukázala užitečná a sjednotila naši rodinu.
Vždy nám připomínala, jaká jsou naše jména a příjmení,
a že jsme z Itálie.“
Andra a Tatiana zůstanou okamžitě
po tetovaní samy.
Někdy se však jejich matce podaří je v tajnosti navštívit.
Věznění, únava a každodenní strádání
ji už změnily.
Neodvážily jsme se k ní přiblížit,
asi protože jsme měly strach.
Už to nebyla naše krásná mamka.
Byla strašně hubená.
To, že jsme ji nechtěly obejmout,
se mi vrátilo…
když jsem držela svého nejstaršího syna Stefana.
Vzpomněla jsem si na mamku,
a jak moc jsme ji musely zranit.
A přesně myšlenka na její matku byla to,
co drželo Ariannu naživu.
Ta byla v Osvětimi oddělena od své matky
a pěti sester.
Někdy mě mamka mohla navštívit,
a když jsem ji jednou odpoledne viděla, řekla jsem jí:
„Chci ti dát něco hezkého.“
Dala jsem jí kousek másla
a dvě vařené brambory.
A pak jsem utekla a brečela.
Moje sestra mi řekla: „Jestli tě ještě jednou uvidíme brečet,
už za tebou mamku nepřivedu.“
Od té chvíle jsem se snažila být silnější a chytřejší.
No, dělala jsem, že nebrečím.
Ale vždycky jsem něco pro mamku schovala.
Do Osvětimi bylo deportováno
230 000 dětí a mladistvých.
Když 27. ledna 1945 přijeli sověti,
našli pouhých 700 dětí.
Annina generace byla zničená.
„Milá Kitty…
věř mi, když jsi zavřená rok a půl,
můžeš toho mít někdy dost.
Pocity se ale nedají ignorovat…
ať se zdají jakkoli nespravedlivé nebo nevděčné.
Ó, jak se toužím projet na kole, tancovat, pískat si,
dívat se na svět, cítit se mladá
a vědět, že jsem svobodná.“
Optimismus Anne a dalších tisíců mladistvých
i nadále poháněl zdání
možné svobody.
Děvčata jako ona, jako Sarah ve francouzském táboře Drancy,
chtěla za každou cenu věřit v budoucnost.
„Řekněte Jeanovi, že odjíždíme, ale že se vrátíme.
Řekněte Louisovi, že nevíme, kam nás berou,
ale že se ještě uvidíme.“
Slova naděje vylétala z obrovských činžáků v tranzitním táboře
Drancy…
kterým prošlo alespoň 700 000 francouzských Židů.
Lístek, volání o pomoc, že ti, kdo jsou uvnitř,
se snažili dostat do Francie k příbuzným.
Dopis podobný tomu, který drží Sarah v rukou,
napsala její matka Marie den před odjezdem
v transportu, který je vezl do Osvětimi.
PAMÁTNÍK ŠOA DRANCY, FRANCIE
DETENČNÍ TÁBOR PRO ŽIDY, KTERÉ DEPORTOVALI DO VYHLAZOVACÍCH TÁBORŮ.
VYMAŽE ČAS PAMĚŤ? #SEPARACE #NEZNÁMÉ
Všichni lidé, kteří byli drženi v Drancy,
věděli, že je v transportech odvezou na východ…
FOTOGRAF
…nevěděli kam,
a začali říkat: „Pojedeme do Pitchipoï.“
Pitchipoï je imaginární neurčité místo.
Drancy a Osvětim
dělí 2 000 kilometrů.
Pro francouzské Židy to byl koridor smrti.
S fotografem Jeanem Francoisem Lamim
jsme chtěli podniknout tu samou cestu.
Když se přiblížíte do východního Německa nebo Polska,
je to, jako byste se vrátili do minulosti.
Pokud mluvíme o stopách,
tak se tam nacházejí malby nacistických symbolů.
Je opravdu smutné
vidět v dnešní době známky nenávisti,
jako jsou nacistické symboly.
Není možné, aby takové barbarství existovalo ještě dnes.
Vidíme neonacisty,
vidíme útoky, antisemitismus, rasismus,
to všechno pokračuje.
Lidi se vůbec neponaučili a všechno se děje dál.
Mám ze současné situace ve Francii strach.
Díky určitým hnutím a manifestacím
je viditelný rychlý nárůst rasismu.
Říkám mladým lidem:
„Jsme posledními svědky.
Vy jste mými svědky a musíte zabouchnout dveře
popíračům a neonacistům,
protože jich je všude hodně.“
Antisemitismus je na vzestupu v podmínkách,
které umožňují projevy nenávisti.
A teď se to zkombinovalo.
Internet vám nabízí megafon
a sociální sítě vám nabízí komunitu dalších lidí plných nenávisti
a to je nebezpečný prvek moderního fenoménu.
Po Anne nám zůstalo mnoho fotografií
a pouze jedno video.
Anne se naklání z okna amsterodamského domu,
kde Frankovi bydleli.
Pod ní jsou dva novomanželé.
Vdává se její sousedka.
Někdo na ni zevnitř zavolá, ona se otočí a usměje se.
A pak se otočí a dívá se, co se děje venku.
Anne Frank se stala symbolem holocaustu,
i když o to nestála.
Je pravda, že Anne Frank zneužívají lidé,
kteří jsou jasnými antisemity nebo rasisty.
Ukázalo to pár italských stadionů.
Myslím si, že je za tím její status ikony.
Jestli musíte někomu ublížit, být zlý…
musíte najít velmi silná slova a silné obrazy.
A co je silnější než tvář Anne Frank, abyste řekli, že o nic nejde,
že to, co se stalo, nikdy vlastně neproběhlo
a tohle je pouhá tvář.
Tvář, která byla vyfocená nesčetněkrát.
Záběry otcova zlatíčka během pohodových rodinných chvilek
přestanou zničehonic, když je Anne skoro 13
a Frankovi se jdou ukrývat.
V tu chvíli Annina tvář zmizí.
Slova v jejím deníku jsou silným odkazem.
Středa 23. února 1944.
„Má nejmilejší Kitty…
ale také jsem se dívala otevřeným oknem ven
a mé oči se potulovaly po velkém kusu Amsetrodamu
po střechách až k obzoru,
který byl tak světlounce modrý, až nebyl téměř vidět.
‚Dokud ještě existuje,‘ pomyslela jsem si,
‚sluneční svit a obloha bez mráčku
ze kterých se mohu radovat, jak bych mohla být smutná?‘ “
Peterovi van Pelsovi bylo 16 let,
když přišel s rodiči do úkrytu.
Na začátku se Peter Anne zdál
jako „nudný a stydlivý čahoun“.
Uběhly skoro dva roky.
Měla svou první menstruaci
a začala objevovat svou sexualitu.
V deníku je nyní
„Peter hodné zlatíčko“.
Může ho obejmout a potají s ním mluvit
na půdě pod kouskem oblohy.
MYSLÍM NA ANNE A PETERA A JEJICH PRVNÍ A JEDINOU LÁSKU.
#TAJNÁLÁSKA #UVĚZNĚNÍ
Neděle 16. dubna 1944.
„Má nejmilejší Kitty…
zapamatuj si včerejší den,
protože se pro mě stal svátkem.
Není pro každou dívku důležité,
když dostane první polibek?
No, a u mně je tomu také tak.“
Peter převzal iniciativu,
i když byl trochu neobratný
a polibek skončí částečně na tváři
a částečně na uchu.
Anne pak píše:
„Ach, bylo to tak nádherné.
Bylo to tak silné, že jsem nemohla blahem ani promluvit.
Nešikovně mě hladil po tváři a po paži
a hrál si s mými vlasy.
Naše hlavy se většinu doby dotýkaly.
Kitty, nedokážu ti popsat, co jsem při tom cítila.
Byla jsem tak šťastná, že jsem se nezmohla na slova
a myslím, že on taky ne.“
O 12 dní později se skutečně políbí
a Anne se ujímá vedení.
Pátek 28. dubna 1944.
„Milá Kitty…
přišel ke mně,
objala jsem ho kolem krku
a políbila ho na levou tvář.
Chtěla jsem ho políbit na pravou tvář, když se naše ústa setkala
a přitiskla se na sebe.
Omámeně jsme se k sobě přitiskli, ještě jednou a ještě jednou,
abychom nikdy nepřestali.“
Helga má dům plný motýlů
jako vzpomínku na báseň,
kterou v táboře přednášel její kamarád Hanuš.
Báseň zněla:
„Motýla jsem tu neviděl…
motýli tady nežijí v ghettu.“
Helžiny kresby jí pomohly to vydržet,
stejně jako psaní pomohlo Anne.
Pamatuji si, že jsem jednou četla příběh houslistky.
Řekla, že přežila a nezbláznila se,
protože pořád myslela na hudbu.
Přehrávala si ji dokola v hlavě.
Když pomyslím na hudebnici,
která se držela svého repertoáru,
veškeré své hudby, kterou znala, mě dojímá.
Terezín byl největším ghettem, když bylo Československo okupováno,
ale byla to také čekárna před cestou do vyhlazovacích táborů.
Nacisté sem posílali ze všech okupovaných zemí
válečné hrdiny, přední intelektuály, vzdělance,
vědce, hudebníky, herce...
Kohokoli, kdo byl slavný a byl Žid nebo částečný Žid.
Nacisté chtěli světu ukázat,
že i když jsou Němci ve válce a bombardují je,
tak Židé žijí bez obav v opevněném městě,
kde dokonce organizují kulturní akce.
Ukazují Židy, kteří žijí jakoby v ráji.
Dokonce natočí film.
Vůdce daruje Židům město.
Také zorganizují
návštěvu Červeného kříže,
který bohužel tento velký podvod,
tuto obrovskou kamufláž, podpoří.
Když odvezli Helgu do Osvětimi,
strýc vzal její kresby a schoval je do zdi.
Zachránil je.
V táborech se nesmělo fotit ani natáčet.
A přesto se občas objevily stopy
každodenního života
jako tyto fotografie, pořízené v Terezíně pracovníkem,
kterého najali na vykopání příkopu.
Na těchto snímcích je dívka,
která žene ovce na pastvu.
Ta dívka je Doris Gozdaničová.
To byla v táboře její práce.
Nyní je jí 93 let a žije v Praze.
Doma má víc jak 1 000 plyšových oveček.
Dostala je jako dárky z celého světa.
I kdyby trakaře padaly,
Doris se každý týden vydává na pouť do Terezína,
kde vypráví svůj příběh.
Je to příběh o povstání a odvaze.
@KATERINAKAT JELA DO AMSTERDAMU, NIZOZEMÍ, Z PAŘÍŽE, FRANCIE.
KONEČNĚ AMSTERODAM! JE TU TOLIK SVĚTLA!
ANNE, BRZY BUDU V TVÉM ÚKRYTU. #OČEKÁVÁNÍ #EMOCE
Na jaře roku 1944,
když Doris zůstala sama v Terezíně,
Anne provádí korektury svého deníku.
Opravuje ho a přepisuje ho.
V rádiu slyšela,
že nizozemský ministr školství,
který byl v exilu v Londýně,
slíbil, že po skončení války budou vydána
veškerá svědectví o utrpení Nizozemců.
Anne věřila, že může svou práci,
která byla v několika sešitech,
přeměnit v román
a dokonce měla už i název.
Het Achterhuis, což znamená „Zadní dům“.
Tento název Otto Frank v roce 1947 ponechal,
když se po velkém vnitřním boji
rozhodl deník publikovat.
Anne napsala: „Pokud mi to Bůh dovolí…
chci pracovat pro lidi.
Takže vidíš, mám jasný úkol.“
Jakmile Otto Frank zjistil,
že má deník úspěch…
okamžitě řekl, že to není jeho úspěch,
ale úspěch jeho dcery.
A chtěl…
za pomoci deníku bojovat proti diskriminaci,
proti antisemitismu,
ale také vlastní zkušeností přeživšího.
Jako Němec jsem hodně přemýšlel o tom,
jestli bych měl cítit vinu nebo ne.
Myslím si, že je mojí povinností
vrátit lidem, kteří ji tam ztratili, jejich lidskost
a bojovat za to, aby se na ně nezapomnělo.
Tyto osudy mi připomínají…
že je na světě mnoho utrpení,
že ve válečných zónách stále trpí mnoho dětí a dospělých
a to se mi zdá neuvěřitelné.
Když jste jiní, je tak lehké se stát terčem nenávisti.
Jak můžeme hájit lidská práva
a zajistit, že věci, které se staly v Bergen-Belsenu,
se už nebudou opakovat.
Nadále existují lidé,
kteří jsou považování za bezcenné,
za vyděděnce, jsou zabiti nebo vyhnáni…
jen proto, že jim nerozumíme.
Nesrovnával bych dnešní historické události
s těmi minulými,
ale co bych srovnal, je situace s uprchlíky.
Jsou to lidé, kteří utíkají před válkou,
před smrtí, před hrozbou.
Nezáleží na tom, jestli utíkají před nacisty,
nebo někým jiným.
Pořád jsou to děti v nouzi,
pořád jsou děti uprchlíky,
stejně jako byli tehdy v ohrožení Margot s Anne
a všemi jejich kamarády.
Vyprávíme náš příběh mladým lidem
a vždy jsme to tak dělali,
aby vzpomínka na holocaust nebyla zapomenuta.
V současné době to ale působí jako povinnost,
protože je tu tolik lidí,
kteří nepřijímají odlišné lidi,
kteří se zde snaží najít lepší život,
až se nakonec utopí v moři.
MILÁ ANNE, TVŮJ DENÍK PLNÝ NADĚJE MĚ ROZRUŠIL, ALE PŘIPOMÍNÁ MI,
ŽE SE NEMÁM VZDÁVAT. #NEODVRACEJZRAK #NEMĚJPŘEDSUDKY
Úterý 6. června 1944.
„Ach, Kitty…
nekrásnější na invazi je ten pocit, že se blíží přátelé.“
V ten den, 6. června 1944,
byla Anne nadšená a jako skutečná novinářka
sledovala válečné zprávy.
Čím blíž je ale konec,
tím rychleji vyhlazovací stroj pracuje.
Sarah, sestry Andra a Tatiana,
a také Arianna
už byly do Osvětimi deportovány,
zatímco Helga byla v koncentračním táboře Freiberg.
OTTO FRANK, EDITH FRANK-HOLLÄNDER
Když navštívíte dům Anny Frank,
navštívíte prázdný dům.
Je to prázdnota, která nám určitým způsobem
nastavuje zrcadlo.
Podíváme se do něj a řekneme si:
„To jsme byli my. Tohle udělali lidé.
Možná ne určití lidé
a možná lidé, kteří byli jako…
my.“
Co by bylo z Anne Frank?
Co by napsala o světě,
ve kterém byla svědkem toho, čeho byla svědkem?
A říkáte si…
představ si ten talent, který Německo zničilo tím,
že zničilo všechny ty židovské děti.
Když zničíte děti,
ničíte nekonečné možnosti.
Sobota 15. července 1944.
„Milá Kitty…
je to v těchto časech těžké.
Budí se v nás ideály,
myšlenky a krásné naděje,
jen aby je rozmetala ponurá realita.
Je to zázrak, že jsem na své ideály nezanevřela.
Zdají se tak absurdní a neuskutečnitelné.
Přesto na nich lpím,
protože i přes všechno stále věřím…
že lidé jsou v jádru dobří.“
Anne to ještě neví…
ale léto 1944
bude jejím posledním.
Dvanáctého června
oslaví své 15. narozeniny.
Úterý 1. srpna 1944.
„Milá Kitty…
už víckrát jsem ti řekla, že v sobě mám dvě Anne.
Jedna je veselá a energická,
je lehkovážná, má radost ze života
a především je schopná brát všechno na lehkou váhu.
Tím myslím, že nevidí nic špatného na flirtování,
na polibku, objetí a neslušném vtipu.
Ta většinou číhá, aby potlačila tu druhou,
která je mnohem čistší, hlubší a jemnější.“
A v úterý 1. srpna 1944…
ještě píše…
„Když mě začnou všichni obletovat, rozzlobím se…
pak jsem smutná
a nakonec zase převrátím své srdce,
to špatné jde ven a dobré dovnitř,
a hledám cestu, abych byla taková, jaká chci být,
a jaká bych mohla být, kdyby…
kdyby na světě nebyli žádní jiní lidé.
S pozdravem, Anne Marie Frank.“
Toto jsou Annina poslední slova, která napsala do deníku.
Za tři dny…
přišli nacisté a odvedli ji…
a její pokoj zůstal prázdný a tichý.
Už více jak 70 let
Annina slova nutí náhle dospět
miliony mladých lidí.
Naučili se nevzdávat.
Anne, dívka plná života,
se stala symbolem hrůz 20. století.
Co se stalo pak…
vypráví Helga, Andra, Tatiana, Sarah a Arianna.
Paralelní životy, které se nikdy nestřetly,
a přesto si jsou tak blízké, že se téměř dotýkají.
Ony předávají mladým generacím štafetu
snů o budoucnosti.
Anne odmítla přestat věřit a mít naději.
Zevnitř Anne napsala na desky deníku:
„Sois gentil et tiens courage.“
„Buď vlídná…
a odvážná.“
Překlad titulků: Mirka Mireková