Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
BERGEN-BELSEN LEJREN TYSKLAND
ANNE, HVEM VAR DU? GID JEG VIDSTE ALT OM DIN HISTORIE
#NAZISME #SHOAH
Lørdag den 15. juli 1944 skriver Anne:
"Kæreste Kitty,
det er umuligt for mig at bygge mit liv
på et fundament af kaos, lidelse og død.
Jeg ser verden langsomt forvandle sig til et vildnis.
Jeg hører den torden komme,
som en dag også vil ødelægge os.
Jeg føler millioners lidelser.
Og alligevel, når jeg ser op på himlen,
føler jeg, at alt ændrer sig og bliver bedre,
og at denne grusomhed også vil ende,
og at fred og ro vender tilbage igen.
I mellemtiden må jeg holde fast i mine idealer.
Måske kommer dagen,
hvor jeg kan realisere dem.
Med venlig hilsen, Anne Marie Frank."
DOKUMENTATIONSCENTER BERGEN-BELSEN, TYSKLAND
HVAD DRØMTE DU OM? HVAD ØNSKEDE DU DIG?
JEG VIL FORSTÅ #DAGBOG #VIDEN
Da det billede blev taget,
var Anne, en jødisk pige på knap 13,
uvidende om, hvad hun skulle udsættes for.
Hun vidste ikke, hun ville bruge
to år af sit liv på at gemme sig i dette hus i Amsterdam,
næsten uden at kunne se himlen eller indånde luften,
frarøvet sin frihed.
Hun gemmer sig her sammen med sin familie for at flygte fra nazisterne.
Her er hun bange, men hun lever, vokser
og skriver en dagbog
til en fantasi-ven, der hedder Kitty.
ANNE FRANK ANNE FRANKS DAGBOG
Onsdag den 5. april 1944.
"Kære Kitty,
jeg vil have mere end blot en mand og børn at vie mig til.
Jeg vil ikke have levet forgæves som de fleste.
Jeg vil være til nytte eller bringe glæde til alle mennesker.
Selv dem, jeg aldrig har mødt.
Jeg vil leve, også efter min død."
Den 4. august 1944
bliver hun anholdt og deporteret.
Hun forsvandt
sammen med halvanden million andre børn og teenagere som hende.
Anne kendte det onde.
Ingen kan glemme det,
for det bliver ved med at nage i overleverne.
Selv i de børn,
der i modsætning til Anne, stadig er i live
og er de sidste vidner til holocausten.
Jeg visualiserer,
at portene er helt åbne,
støjen fra de jernporte...
og endeløse køer af mennesker...
...der gik ind for at tage bad og aldrig kom ud.
Det skete senere for os.
Vi hørte lyden af knipler. Vi hørte de knusende knipler.
De slog os, og de sagde:
"I går ind ad døren og kommer ud af skorstenen."
Kvægvogne minder mig om dengang,
vi stod i dem. Vi rejste i dem.
De minder glemmer jeg aldrig.
De farver, jeg ser, når jeg lukker øjnene,
er det hvide fra sneen og det hvide fra ligene.
Flammer fra skorstenen, sne,
kulde,
og ensomhed.
En SS-officer
og en hollandsk betjent
gik op ad trappen til skjulet.
De opdagede hemmeligheden bag den tynde barriere,
som i to år havde beskyttet Annes liv under jorden
med far Otto, mor Edith, søster Margot,
Auguste og Hermann van Pels,
deres 16-årige søn, Peter,
og Fritz Pfeffer.
Det vides ikke,
om de alle var blevet forrådt.
De havde kun tid til at tage, hvad de kunne,
før de blev ført væk.
Annes dagbog blev efterladt på gulvet.
ANNE, DU VAR NÆSTEN PÅ MIN ALDER.
KUNNE VI HAVE VÆRET VENNER? #PÅDINSIDE
Hun var stadig fri, da Anne på sin 13-årsdag
fik en dagbog i fødselsdagsgave,
en lyseblå skjorte, et puslespil, en skål fløde, nogle blomster
og to pioner.
Det var den 12. juni 1942.
Anne begyndte at skrive sin dagbog og gav den et navn.
Lørdag den 20. juni 1942.
"For at forbedre billedet af den længe ventede ven
i min fantasi,
vil jeg ikke nedskrive fakta i dagbogen, som de fleste ville gøre.
Dagbogen skal være min ven,
og jeg kalder denne ven Kitty."
Kitty er et spejl,
en dubleant, en kur for sjælen.
Hun er hendes tryghed, udbrud og trøst.
En måde at sige,
at prisen, man betaler for den ondskab, man gennemgik, ikke er for høj.
At alt kan fortælles til en fantasi-ven,
den første læser af de mange, Anne drømmer om at have en dag,
når det hele er overstået.
I Bergen-Belsen var der ikke tid til at sige farvel.
Lejren var plaget af tyfus, og epidemien blev spredt af lus,
og endte med at gøre folk stumme og grufulde,
mens de ventede på døden.
Først blev Anne og Margot sendt med deres forældre
til transitlejren Westerbork i Østholland.
Da de ankom, var over 100.000 jøder allerede blevet deporteret.
Familien Franks endelige destination var Auschwitz i Polen.
Senere endte de to søstre i Bergen-Belsen i Tyskland,
hvor de døde af tyfus i februar 1945.
Margot først, efterfulgt af Anne.
SS-vagterne i Bergen-Belsen var kun lidt ældre end søstrene Frank.
De var unge piger, der blev torturbødler.
Den grusomste var Irma Grese.
Hun blev senere dømt til døden
i en retssag mod en gruppe SS-officerer,
som blev holdt af de britiske styrker, som befriede lejren
den 15. april 1945.
Tyskerne, der boede nær lejrene,
blev tvunget af soldaterne, der befriede lejrene,
til at komme ind og se,
hvad de altid havde ladet, som om de ikke vidste.
SS-vagterne i Bergen-Belsen blev tvunget af de britiske soldater
til at samle deres ofres lig op med bare hænder
og smide dem i massegravene.
Her er 23.200 mennesker begravet.
JEG VED INTET OM DINE SIDSTE DAGE.
HÅBEDE DU STADIGVÆK? #MASSEGRAVE #UDRYDDELSE
Ingen ved, hvor de to søstre er begravet.
De endte som andre ofre i massegrave.
Det eneste, der er tilbage af dem, er deres navne på en sort sten.
DIT LIV ENDTE HER. OG HER BEGYNDER MIN REJSE.
JEG LEDER EFTER SVAR FOR DE STEMMER, DER OVERLEVEDE.
Da de var i toget på vej til Auschwitz,
sad de i seks, syv dage i deres egen urin og afføring.
Ingen mad at spise, i mørke,
i stank og lugt.
Så da de ankom i Auschwitz, lignede de affald.
Og vi har intet problem med at smide affald ud.
Hvis de ligner lort,
har vi intet problem med at skylle det ned på toilettet.
Hvis Anne havde overlevet, ville hun være 90 nu.
Måske ville hendes blik og ansigt ligne disse kvinder,
som stadig er stolte over at have overlevet.
Jeg føler ikke had.
Jeg lærte faktisk at elske folk.
Men jeg hader nazisterne.
Jeg tilgiver dem aldrig for det, de gjorde mod børnene,
som blev sendt i gaskamrene.
FØDT 16. NOVEMBER 1939 DEPORTERET 3. MAJ 1944
Mine børn er min hævn over nazisterne,
og mine børnebørn og oldebørn
er min måde at tage fusen på dem.
For mange var disse minder baseret på hemmeligheder,
lang stilhed eller halve ord
for at beskytte dem, der kom efter, fra minder der måske var for oprivende.
Og alligevel blev de minder overbragt
til deres børn, børnebørn og oldebørn,
som om hver generation skulle finde en ny stemme.
Det var svært som barn at forstå noget, der skete for så mange mennesker,
også mine bedsteforældre.
Så hørte vi historien om Anne Frank,
og pludselig var der en lille pige,
og jeg kunne se mig selv gennem hende,
og pludselig blev historien for ægte,
og jeg blev bare for bange.
Ariannas tragedie,
der overlevede fire koncentrationslejre,
er nu blevet et permanent mærke på Lorenzos underarm.
Jeg besluttede at få hendes tatovering efter at have læst hendes bog.
Jeg følte mig meget tæt på historien og også fysisk forbundet
til det, der skete med min bedstemor.
Stemmerne fra hendes familiemedlemmer, der forsvandt i lejrene,
findes nu i Francescas musik.
Jeg er jøde, min mor er jøde, og min far er katolik.
Over 40 af mine slægtninge
kom aldrig tilbage fra lejrene.
Jeg tror, at når man vokser op med den bevidsthed,
er det altid et fundament for den, man er.
Jeg husker, jeg havde en stor krise i folkeskolen,
da jeg begyndte at læse historie som syvårig.
Jeg indså, at det handlede om mig og min familie
og omfanget af, hvad mennesker kunne gøre.
Havde jeg været født 65 år tidligere,
ville jeg nok have været et af ofrene.
DEPORTERET FRA PARIS I 1944 MED SIN MOR
KONCENTRATIONSLEJRENE: DRANCY, AUSCHWITZ-BIRKENAU OG BERGEN-BELSEN
Alt kan hjælpe en med at overleve.
At recitere alle de digte, man kender,
at udveksle madopskrifter
og synge Edith Piafs sange.
Italienerne sang "Mamma" og græd,
græd, mens de sang, men det var rart.
Det var modstand.
Sarah blev anholdt under det største angreb
på fransk jord den 16. og 17. juli 1942.
Tusindvis af jøder var låst inde i Vintervelodromen i Paris.
Men det lykkedes for Sarah at flygte derfra.
Hun boede i skjul med sin mor i hovedstaden i to år.
Senere, som det skete for Anne,
blev hun også anholdt.
Anne var 15, og hun var et år ældre.
En dag spurgte min mors ven mig:
"Ved du, at der i mit skur der
er en hollandsk pige, der hedder Anne?"
Pigen stod ved hoveddøren.
Hun hørte, hvad min ven sagde, og smilede til mig.
Hun vendte hovedet sådan her og smilede kort og genert.
Hun var allerede meget tynd,
men hun havde et henrivende smil.
LIGEGYLDIGHED
SHOAH MINDEMÆRKE MILANO
Katastrofen i Bergen-Belsen
begynder med evakueringen af lejrene i øst,
især lejren i Auschwitz-Birkenau.
Fra november 1944
ankommer tusindvis af mennesker til en situation, hvor tyfus,
fra et vist synspunkt, har den samme funktion som gaskamrene.
Fordi folk dør i en forfærdelig tilstand.
HISTORIKER
Så det eneste, nazisterne kan gøre, er at grave massegrave,
som fangerne selv skal grave.
De kaster ligene i uden at skulle af med dem.
Nu er værelserne i det hemmelige hus
på Prinsengracht 263 i Amsterdam tomme
til ære for nazisternes seks millioner ofre.
Annes far, den eneste overlever
af de otte personer, der var skjult her,
ville have dem tomme.
Men vi er på Annes værelse, som det var i 1942
med spor fra hendes liv.
Lørdag den 11. juli 1942.
"Kære Kitty,
annekset er et ideelt sted at gemme sig.
Det er fugtigt og skævt,
men der er nok ikke et behageligere skjulested i hele Amsterdam.
Nej, i hele Holland."
Hendes teenageværelse delte hun i to år
med en af gæsterne i huset, hr. Pfeffer,
en tandlæge, godt oppe i 50'erne, som hun aldrig kom godt ud af det med.
To senge, vendt mod hinanden og et skrivebord.
Man har kun væggene til ens drømme.
Deanne Durbin, Ginger Rogers og Greta Garbo i Ninotchka,
og den tyske filmstjerne Heinz Rühmann, Ray Milland,
og så Annes anden lidenskab:
Sonja Henie, verdensmester i skøjteløb fra Norge.
Fragmenter af andres liv for at give hendes eget lidt stil.
Anne ser på tøj og frisurer.
Der er den hollandske kongefamilie
og ansigtet af den unge Elizabeth, den kommende dronning af England.
En lillebitte verden,
men det har været hele hendes verden siden den 6. juli 1942,
den dag familien Frank gik ind i deres hemmelige skjulested.
Familien Frank var fra Frankfurt.
De forlod Tyskland i 1933,
det år Hitler kom til magten.
Men stemningen for både lokale og migrerede jøder
i Holland var blevet svær.
PORTUGISISK SYNAGOGE AMSTERDAM
Senere kom de første deportationer og racelove.
I 1939 havde Hitler allerede offentliggjort sin plan
om udslettelse af alle Europas jøder.
Og den 20. januar 1942,
under Wannseekonferencen i Berlin,
indledte højtstående nazistiske og tyske embedsmænd det,
de kaldte den "endelige løsning på det jødiske spørgsmål."
HOLOCAUST MINDECENTER SKOPJE I NORDMAKEDONIEN
Det, der adskiller Shoahen fra andre folkemord
er for det første:
Udøveren er det mest avancerede samfund
i den vestlige verden,
som bruger alle civilisationens redskaber
til at ødelægge.
For det andet har Tyskland registre.
Så det er det mest dokumenterede folkemord i historien.
For det tredje var det kun Tyskland,
der havde idéen: "Vi vil eliminere jøderne overalt."
Det involverede 22 lande.
Det udviklede sig over 12 år, hvor mordene fandt sted i fire år.
Ikke i vrede, men i et systematisk udryddelsesprogram.
FIUME, ITALIEN 1933
DEPORTERET FRA SAN DANIELE DEL FRIULI 1944 MED FAMILIE
KONCETRATIONSLEJRE: RISIERA DI SAN SABBA, AUSCHWITZ,
RAVENSBRUCK OG BERGEN-BELSEN
Det var sommer, da Arianna blev anholdt.
Lige da Anne glædede sig over landingen i Normandiet
og kuppet af en gruppe tyske soldater
mod Hitler.
Anne var optimistisk og troede, at i oktober
ville hun sidde ved sit skolebord igen.
Hun følte friheden nærme sig.
I stedet står Arianna, som allerede havde mistet sin frihed,
ansigt til ansigt med Irma.
Den samme kønne kvinde, som havde en pletfri uniform på
og holdt en pistol i hånden.
Arianna var kun 11 år.
Jeg løb et lille stykke,
og næsten foran min bygning satte jeg farten ned,
for imod mig kom der
tre, fire velklædte nazister.
Irma Grese var bag mig.
Og de var alle forelsket i hende.
Som børn gør, vendte jeg pludselig om, fordi jeg var nysgerrig,
og Irma Grese havde en pistol rettet mod mig.
Det var den eneste gang, jeg indså, at jeg kunne dø.
HVORDAN KUNNE FOLK BLIVE SÅ UMENNESKELIGE?
JEG KAN IKKE FORESTILLE MIG DEN GRUSOMHED #MOD #UDHOLDENHED
Hvis man ikke er alene, er det nemmere at overleve.
Hvis man har en søster, der kan hjælpe en.
En mor, der er klar til at ofre sit liv for en skefuld suppe.
En ven, der lærer en at stjæle et stykke brød
fra lommen af en, der er døende.
I lejren var det ingen synd.
I lejren skulle man hurtigt vokse op
og lære disciplin for at overleve ved at være egoistisk og brutal.
Men ofte overlevede man ved et tilfælde.
TATIANA OG ANDRA BUCCI FIUME, ITALIEN, 1937 OG 1939
DEPORTERET I 1944 MED DERES FAMILIE
KONCENTRATIONSLEJRE: RISIERA DE SAN SABBA OG AUSCHWITZ
Jeg husker, at en person kom,
måske var det Mengele,
og spurgte, om vi ville se mor.
Joseph Mengele, som blev kaldt Doktor Død i Auschwitz,
havde ansvaret for børnene.
Han eksperimenterende mest på tvillinger.
Andra og Tatiana var fire og seks år.
En dag stod de på række uden for en barak.
De var søstre, men de blev fejlagtigt set som tvillinger.
Derfor var de stadig i live.
Deres fætter, Sergio, stod også i samme kø.
En amatørlæge fra Neuengamme, der havde udført nogle eksperimenter
om tuberkulose og lymfekirtler på nogle voksne,
ville også eksperimentere med børn
og bad Mengele om de børn.
En af vogterne, der var blevet knyttet til dem,
havde advaret dem:
"Når de siger, I skal gå et skridt frem,
hvis I vil se jeres mor, så lad være!"
Vi advarede Sergio om ikke at gå frem, men han hørte ikke efter.
Og 20 børn,
ti drenge og ti piger, trådte frem.
Han gik med i troen på, at han skulle se sin mor.
I stedet gik han til sin død på sin syvende fødselsdag.
Det føles stadig som en byrde i hjertet. Det er ubeskriveligt.
Hvorfor jøderne?
Hitler forsøgte at skabe en mesterrace.
Han mente,
at i den verden hersker de magtfulde,
og hvis de ikke hersker, er de svækkede.
I månedsvis havde Otto Frank forberedt
et skjulested bag ved sin pektin- og krydderifabrik.
Otto Frank prøvede adskillige gange at få et visum
til familien og sig selv for at forlade Holland,
for eksempel til USA, men det lykkedes ikke.
Så den 5. juli 1942
fik Margot en opringning om at tage til arbejdslejren i Tyskland.
"Hvis du ikke tager af sted inden for to, tre dage
til politistationen for at melde dig, så henter de dig."
Anne og sine forældre flygter uden kufferter.
De havde en gul stjerne på brystet, deres skændselsmærke.
På den ene side har vi et pinligt tal
på 75 % af den jødiske befolkning i Holland,
der blev deporteret og dræbt.
Langt den højeste procentdel af alle vesteuropæiske lande.
Men vi er også landet og byen,
hvor offentlig transport
strejkede i februar 1941,
på grund af det der blev gjort mod jøderne i Amsterdam.
Et enkelt eksempel,
man ikke kan finde andre i Europa som et tegn på modstand
fra utroligt modige, almindelige mennesker.
Efter nazisterne besluttede at eliminere jøderne fysisk,
indrettede de lejre,
der udelukkende var bygget til udryddelse
af alle dem, der boede i østeuropæiske ghettoer.
Jøder i Vesteuropa stod over for en anden situation.
Her er der for få jøder til at etablere ghettoer som i Østeuropa.
Derfor udarbejder nazisterne en anden strategi.
De organiserer razziaer baseret på samarbejde med lokalbefolkningen.
På det tidspunkt byggede de transitlejre.
Den endelige destination er kun én lejr.
Det var et sted skabt til at dræbe jøderne
og få et lille mindretal af dem til at arbejde
for at give dem en forlængelse og udskyde deres død.
De eneste andre mennesker, der af og til er blandet sammen dem,
er sintier og romaer.
KATERINAKAT REJSTE TIL WESTERBORK I HOLLAND FRA BEGEN-BELSEN I TYSKLAND
LEJREN I WESTERBORK HOLLAND
Udenfor brænder Europa.
Men nyheder om sult, krig og razziaer
når folk i huset,
der lever et langsomt og afdæmpet liv.
Anne fortæller Kitty, hvordan hun undgår at kede sig
og om uendelige timer,
og at skulle bo sammen med de andre
og om jalousien mellem de to søstre
og skænderierne med sin mor.
Mandag den 28. september 1942.
"Kære Kitty,
de kritiserer alt, og jeg mener alt ved mig.
Min opførsel, min personlighed, mine manerer, alt ved mig,
fra top til tå og tilbage igen,
er genstand for sladder og debat."
Man siger, man skal dræbe sin far og mor for at blive voksen.
Anne gør det, som alle teenagere gør.
Hun gør oprør, hun nægter og kritiserer.
Hun er også sød, ironisk og sjov.
Hun er en meget klog teenager, en meget livlig pige,
nysgerrig om verden,
fuld af ambitioner, følelser, kærlighed og fuld af fantasi.
ETNO-PSYKOLOG
Situationen med indespærring, hvor hun befinder sig,
udvikler hendes intelligens og evne til at tænke.
Hun stråler af lykke
over et par røde sko, hun fik af Miep,
en af de fire ansatte, der arbejder for hendes far, Otto,
som hjalp folk i skjulestedet med at overleve.
Det er Miep, der redder og bevarer pigens dagbog,
efter hun er anholdt.
Anne læser grådigt, og hendes humør ændrer sig ofte.
Et øjeblik er hun ironisk omkring blå mærker
på familiemedlemmernes pander, fordi de ikke kan vænne sig
til størrelsen på svingdøren,
men det næste øjeblik
bliver hun desperat over sit folks fremtid.
Jeg ser hende gennem ordene i hendes tekst.
I nogle dele er hun en ung, sjov pige, synes jeg.
I andre dele er hun en pige,
jeg aldrig var blevet ven med i klassen.
I nogle dele er jeg imponeret over, hvordan hun beskriver
sit miljø, men også den politiske situation,
og hun har forståelse for, hvad der foregår i samfundet.
Så denne indsigt fra skjulestedet,
fra annekset ud på verden, er imponerende.
Fredag den 9. oktober 1942.
"Kære Kitty,
vores mange jødiske venner og bekendte bliver taget med i hobevis.
Gestapo behandler dem meget barskt
og transporterer dem i kvægvogne til Westerbork.
Folk får næsten intet at spise og meget mindre at drikke,
da de kun får vand en time om dagen.
Der er kun et toilet og en vask til flere tusind mennesker.
Hvis det er så slemt i Holland,
hvordan er det så de fjerne og uciviliserede steder,
tyskerne sender dem til?
Vi må antage, at de fleste bliver myrdet.
I engelsk radio siger de, at de bliver gasset.
Måske er det den hurtigste måde at dø på.
Jeg har det forfærdeligt."
Anne og sin familie forlader Westerbork
på den sidste konvoj til Auschwitz
den 3. september 1944.
WESTERBORK MINDEMÆRKE HOLLAND
HER REPRÆSENTERER HVER STEN ET OFFER: JØDER, ROMAER, PARTISANER
DER ER 102.000 LIV. ALLE UDRYDDET #FORFØLGELSE #MODSTANDSBEVÆGELSE
Jeg husker, vi plejede at kaste med snebolde.
Men vi var altid omgivet af døden.
Fordi i lejren, mellem barakkerne,
var der bunker af lig.
At se de lig,
som de forsøgte at skubbe ind i barakken,
var blevet normalt for os.
KATERINAKAT REJSTE TIL PRAG i TJEKKIET FRA WESTERBORK i HOLLAND
JØDE
PRAG, TJEKKOSLOVAKIET 1928
DEPORTERET I 1941 MED SIN FAMILIE
KONCENTRATIONSLEJRE: TEREZIN, AUSCHWITZ-BIRKENAU, FREIBERG OG MAUTHAUSEN
Da politiet bankede på Helgas dør,
var det den 4. december 1941.
Udenfor løb floden i Moldova stille.
Det var allerede mørkt.
For jøderne i Prag begyndte udgangsforbuddet nogle timer før.
Men i hendes hjem var der stor uro.
Folk var klar til at rejse.
Transportordrer kom altid om aftenen.
Helga var 12, ligesom Anne.
Begge var ofre for racelovene.
De var allerede bortvist fra skolen,
og Anne måtte forlade Montessori instituttet.
Jeg tegnede min første tegning i Terezín af børn, der laver en snemand.
Selvfølgelig var det langt fra at gøre det rigtigt,
for i Terezín kunne vi ikke gøre det.
Det var snarere et minde om min barndom.
På en eller anden måde kunne jeg give den i hemmelighed
til min far, og han sagde: "Tegn, hvad du ser."
Så jeg begyndte at tegne min hverdag i Terezín.
Og denne snemand var min første tegning i Terezín,
men også den sidste tegning, fra jeg var en lille pige.
HVOR KAN MAN FINDE STYRKEN? HVORDAN KAN MAN TILPASSE SIG?
KUNNE JEG HAVE GJORT DET? #OPRØR #FANTASI
De fik os til at lege.
Vi skulle synge en sang på tysk...
"Vis dine fødder, vis dine sko."
Mine fødder gjorde allerede ondt,
og jeg havde ingen sko. Jeg havde kun en uden sål.
Og det generede mig at synge på tysk og lege karrusel.
Og fordi min mor stod udenfor.
Måske ventede hun på et måltid.
Kapoen piskede mig så meget,
fordi hun råbte til mig: "Syng, syng, og vend dig om."
Jeg havde blå mærker på benene, for de hekse
havde gummistænger
med en jernwire indeni.
Jeg ville meget gerne lege...
...men ikke i den lejr.
Vi legede med lus.
Jeg får lyst til at klø mig i håret, når jeg tænker på det.
Vi var måske fem, seks stykker. Vi tog en lus hver
og lagde dem fem centimeter fra en kjolekant.
Den, der først nåede kanten, var vinderen.
Der var intet at vinde, men det var et spil.
Torsdag den 19. november 1942.
"Kære Kitty,
det er som slavejagt i gamle dage.
Ikke for at tage let på det. Det er for tragisk til det.
Om aftenen, når det er mørkt,
ser jeg ofte lange køer med gode, uskyldige mennesker,
ledsaget af grædende børn,
der går og går,
kommanderet rundt af mænd, der hundser med dem og slår dem,
til de næsten falder.
Ingen bliver skånet."
Jeg tror, det moralske perspektiv
og den moralske lærdom fra denne historie
handler om de øjeblikke,
hvor man ser folk træffe valg.
De vælger at hjælpe,
vælger at samarbejde, at begå vold,
men de fleste traf ikke noget valg.
Om natten plejede gæsterne at lytte til Radio Orange,
BBC's radioudsendelse
fra den hollandske eksilregering.
De holdt vejret
og fulgte fremskridtet efter invasionen i Normandiet.
Og Otto hængte et kort op på væggen, hvor alle sejre er markeret med en nål.
Ved siden af er der tegn på liv.
Hans døtres højde er markeret.
Tretten centimeter på to år for Anne,
en centimeter for Margot.
Jeg begyndte at finde måder at bygge barrierer på
for at beskytte mig gennem kunst.
Adorno sagde, at efter Auschwitz kan poesi ikke længere eksistere.
Jeg tror faktisk, det er modsat.
Hvad skabelsen af skønhed, kunst, musik
giver mennesker
er det eneste svar på den rædsel, der er menneskets historie.
Vi, der har været ansvarlige for overlevere og deres familier i 30 år,
har set et element,
som også kan ses i fjerde generation.
Hvad er det?
Det er de døde fra Shoah.
Shoahs døde beder om hævn.
Det er en byrde for deres efterkommere.
Det er en mission. De, der døde under Shoah, siger:
"Hævn os, selvom vi er døde.
Hvis jeg er søn eller datter af en jøde,
så ødelæg, hvad nazisterne gjorde mod os,
sig Kaddish for os."
Den sørgendes Kaddish er en af de ældste jødiske bønner.
Det er de ord, der følger alle jøder, der dør.
Men i koncentrationslejren
blev sørgebønnen,
også for dem, der ikke længere troede på Gud,
den blev meningsløs.
Nu er deres grave disse vægge
med deres navne på,
malet med omhu for ikke at lade dem falme væk.
I alle Shoah-mindesmærker kommer folk for at udfylde et hul
og finde deres arv.
Min bedstefar døde i lejren.
Min far blev deporteret.
Jeg tror, at dette traume kan gives videre.
Jeg gav det videre til mine døtre.
Selvom jeg tror, det er mere end et traume...
DIREKTØR FOR JEWPOP.COM
Jeg har videregivet historien, arven og ansvaret.
Jeg har skabt et blad online.
Det hedder Jewpop, og til min overraskelse
handler de mest læste historier om Shoah.
KATERINAKAT REJSTE TIL PARIS I FRANKRIG FRA PRAG I TJEKKIET
JEG VIL FORSTÅ, HVAD OVERLEVERNES BØRN OG BØRNEBØRN FØLER.
JEG TAGER TIL PARIS FOR AT MØDE DEM #ARV #GIVESTAFETTENVIDERE
SHOAH MINDESTED I PARIS
Fanny var fire år i 1942,
da hendes mor fandt en barnepige til hende i Sucy-en-Brie,
tæt på Grenoble.
Hun var skjult der for at undslippe forfølgelsen.
Nu bor hun i Israel,
og hun kom til Paris til Shoah mindestedet,
ledsaget af tre af sine ti børnebørn.
Jeg er en skjult pige,
der bærer på erindringer
om min bedstefar, der døde af sult i Łódź Ghetto...
...og min far, der blev deporteret i konvoj fire, og som kom tilbage,
og om min mands far, der blev myrdet brutalt
og druknet af kapoerne i Auschwitz.
Når jeg taler om Shoah, får jeg endda børn til at grine.
"Madame," siger de,
"du fortæller os om Shoah, og alligevel er vi ikke bange."
Jeg prøver ikke at skræmme jer.
Jeg fortæller jer alt det, fordi I kan fortælle andre,
at det ikke er fiktion, der er ingen legende her.
Det er sandheden.
Vi så billederne på væggene og så, at alle de mennesker døde.
De var i din familie, men vi vidste ikke, hvordan det var en del af os.
Det var først, da jeg flyttede væk fra det,
bogstaveligt talt til et andet land,
og jeg voksede op og fik min egen familie,
at vi begyndte at finde et sprog, og vi begyndte at snakke med hinanden.
Og så føltes disse historier virkelige for første gang,
og de var ikke så overvældende,
fordi det ikke var de seks millioner.
Det var min bedstemor og sin far og hans søster.
De var rigtige mennesker.
Det var meget at kapere som barn.
Og nu, hvor jeg er 30,
kan jeg selv bestemme,
hvordan jeg vil deltage aktivt i mindet om det her.
Og det virkede som et godt skridt at komme med hende
og se det og være sammen med hende.
Hun tager intet for givet,
Og det har vi lært af hende.
Med Omer, som var soldat,
gik vi ind i Auschwitz med det israelske flag,
og vi forlod Auschwitz med det israelske flag.
I mange år har overleverne været tavse.
Traume, skam og frygten for, at ingen tror på dem.
Jeg tror ikke, der er noget mere forfærdeligt
end at ville fortælle noget, som overleverne gik igennem,
og der er en, der siger:
"Okay, men du er ikke den eneste, der led."
Der er folk på 75 år,
som lige har besluttet at deltage i vores møder i dag.
De siger: "Endelig kommer jeg ud af anonymiteten,
og jeg bliver jødisk igen."
Mine børn blev opdraget katolske. Min mand er katolik,
men nu behøver vi ikke gemme os mere.
Jeg vil møde andre jøder og sige, at jeg er jøde.
Mandag aften den 8. november 1943.
"Kære Kitty,
jeg ser os otte i annekset,
som om vi var et stykke blå himmel,
omgivet af truende sorte skyer.
Det perfekte runde sted, vi står på, er stadig sikkert,
men skyerne bevæger sig ind på os,
og ringen mellem os og den nærliggende fare
bliver strammere og strammere.
Vi er omgivet af mørke og fare,
og i vores desperate søgen efter en udvej
støder vi ind i hinanden.
Vi ser på kampene nedenunder
og fred og skønhed ovenover.
I mellemtiden er vi blevet afskåret af den mørke masse af skyer,
så vi hverken kan gå op eller ned.
Den lurer foran os som en uigennemtrængelig mur,
der prøver at knuse os, men ikke i stand til det endnu.
Jeg kan kun råbe bedende: "Ring, åbn op,
og luk os ud!"
HVOR ER FRIHED SMUK. AT BEVÆGE SIG UDEN BEGRÆNSNINGER.
ANNE, NU VED JEG, AT INTET SKAL TAGES FOR GIVET.
#TOTALITARISME #RETTIGHEDER
Efter krigen forblev holocausten i baggrunden,
som om den var en af nazisternes mange forbrydelser.
Det var først under Eichmanns retssag,
der begyndte den 11. april 1961 i Jerusalem,
at stilheden blev brudt.
Foran juryen stod der ikke blot
en af de førende folk, der var ansvarlig
for det, der var sket under deporteringerne og udryddelsen af jøderne,
men det var også første gang, at historien om et folkedrab blev fortalt.
Det var under retssagen, at ofrene kom frem.
De 111 vidner talte.
Efter 15 års tavshed,
dag ind og dag ud,
forvandles den til minder og beskyldninger.
Jeg blev født i 1961 under Eichmanns retssag.
Jeg blev født 20 dage for sent.
Mange år senere fandt jeg ud af, at denne forsinkelse
skyldtes, at min mor frygtede at føde børn.
Derfor føler jeg, jeg altid havde vidst det.
Jeg husker de historier, hun fortalte mig, da jeg var barn.
Jeg husker mærkelige svar fra mor,
som når jeg havde brug for noget, svarede hun gerne:
"Gør, som om du var alene i verden."
Hun opdragede os med stor autonomi.
For at genfinde sin mors fortid
måtte Laura tage afstand fra den.
Hun boede i Paris og lavede en psykologisk øvelse med sig selv.
Hun talte aldrig om det med sine børn
og lod Arianna gøre det, da de blev teenagere.
Tatoveringen handler om identitet.
Jeg kunne ikke se, om denne identitet kan betyde,
at jeg savner at have nogle slægtninge,
som jeg aldrig mødte.
Først talte jeg om det med bedstemor,
fordi hun virkelig var den eneste,
hvis mening tæller for mig.
I starten sagde hun "nej" med det samme.
Et beskyttende "nej". Jeg tror, hun var bange for,
at noget lignende kunne ske,
men nu tror jeg, hun er ret stolt af den.
Det, der piner mig mest, er, at hun var alene på vej tilbage.
Den frygtelige smerte ved at vende tilbage uden familie.
Det er en ensomhed, der ikke kan udfyldes.
Det er en ensomhed, og måske føler vi, hendes børn,
os også lidt ansvarlige for det.
Sådan er det.
Jeg bliver rørt.
En søn eller datter er på forreste række.
Et barn, født af en overlever
og uden et specifikt job, der skal rydde op i historien,
hans eller hendes mission er at udfylde det, der aldrig kan udfyldes.
Hvad kan du fylde op efter lejrene?
Jeg tror ikke, hun er kommet ud af lejrene.
Der er en del af hende, der blev tilbage i lejrene.
Den lille, blonde pige på billedet er Arianna.
Her bliver hun fotograferet,
da hun og sine syv brødre blev døbt den 5. maj 1935.
Hendes far er jødisk, og hendes mor er katolik.
For nazisterne var familien Szörényi en såkaldt blanding.
Men alligevel endte ni af dem i lejrene.
Arianna og sin bror, Alessandro,
overlevede udryddelsen.
Vi blev tvunget til at laste ligene.
To piger skulle holde i armene, og to piger skulle holde benene.
Men fire af os var ikke stærke nok.
Så vi måtte trække ligene med,
indtil en af nazisterne indså, at vi ikke kunne gøre det og slog os.
Han straffede os og fik os til at stå i timevis med en sten i hånden
for at vise, at de var stærkere,
og vi skulle gøre, hvad de ville have os til.
Udenfor er det en tragedie for alle.
Fredag den 13. januar 1943.
"Jeg kunne bruge timer på at fortælle om de lidelser, krigen har medført.
men det bliver jeg bare mere trist af.
Vi kan kun vente så roligt som muligt på, at det ender.
Både jøder og kristne venter.
Hele verden venter,
og mange venter på døden."
Når man ankom i Auschwitz,
var det næsten umuligt at forstå det.
Som Primo Levi sagde: "Her findes 'hvorfor' ikke,
og hvis 'hvorfor' ikke findes, kan man ikke forstå det, man ser."
Mit nummer er 7142.
Når jeg er i graven, vil ormene æde det af mig,
men indtil videre er dette mit mærke,
et mærke fra livet, og jeg beholder det.
Min mor havde en meget fin intuition,
hvilket senere viste sig at være nyttigt for at genforene vores familie.
Hun mindede os altid om vores navn, efternavn
og at vi var fra Italien.
Andre og Tatiana er alene efter tatoveringen.
Men indimellem lykkedes det deres mor at besøge dem i hemmelighed.
Fængsel, træthed og daglige afsavn har allerede forvandlet hende.
Vi turde ikke gå tættere på hende,
fordi vi nok var bange.
Hun var ikke vores smukke mor længere.
Hun var utroligt tynd.
Vi ville ikke kramme hende,
og det kom jeg i tanke om,
da jeg holdt min ældste søn, Stefano,
og jeg tænkte på mor dengang,
og hvor meget vi må have fået hende til at lide.
Og det er netop tanken om hendes mor, der holdt Arianna i live,
som i Auschwitz blev adskilt fra sin mor og fem søstre.
Nogle gange kunne mor besøge mig.
Da jeg så hende en eftermiddag, sagde jeg til hende:
"Jeg vil give dig noget rart."
Og jeg gav hende lidt smør og to kogte kartofler.
Og så løb jeg væk for at græde.
Min søster sagde: "Hvis vi ser dig græde igen gennem pigtråden,
tager jeg aldrig mor med for at se dig igen."
Fra det øjeblik forsøgte jeg at blive stærkere og klogere.
Jeg lod, som om jeg ikke græd.
Men jeg gemte altid noget til min mor.
230.000 børn og teenagere blev deporteret til Auschwitz.
Kun 700 blev fundet i live,
da sovjetterne ankom den 27. januar 1945.
Annes generation var helt knust.
"Kære Kitty,
hvis man har været lukket inde i halvandet år,
kan det tit blive for meget for en.
Men følelser kan ikke ignoreres,
uanset hvor uretfærdige eller utaknemmelige de virker.
Jeg længes efter at cykle, danse, fløjte,
se på verden, føle mig ung og vide, at jeg er fri."
Annes og tusindvis af andre teenageres optimisme
havde fortsat givet næring til illusionen om mulig frihed.
Piger som hende, som Sarah i Drancy-lejren i Frankrig,
ville tro på fremtiden for enhver pris.
"Sig til Jean, at vi rejser, men kommer tilbage."
"Sig til Louis, at vi ikke ved, hvor vi skal hen,
men vi ses nok igen."
Håbets ord fløj fra de store boligblokke i Drancy,
transitlejren,
som mindst 700.000 franske jøder kom igennem.
En billet, et råb om hjælp, som de, der var indenfor,
ville have nåede Frankrig og deres slægtninge.
Et brev ligesom det, der stadig er i Sarahs hænder,
skrevet af sin mor, Marie, en dag før deres afgang
i den forseglede konvoj, der fører dem til Auschwitz.
SHOAH MINDESTEDET DRANCY, FRANKRIG
DET VAR EN INTERNERINGSLEJR FOR JØDER, DER SENERE BLEV SENDT I UDRYDDELSESLEJRE.
SLETTES MINDERNE MED TIDEN? #SEPARATION #UKENDT
Alle de mennesker, der var indespærret i Drancy,
vidste, at de ville blive kørt østpå i en konvoj...
FOTOGRAF
De vidste ikke hvor, og begyndte at sige: "Vi skal til Pitchipoi."
Pitchipoi er et mytisk sted, udefinerbart.
Der var 2.000 kilometer mellem Drancy og Auschwitz.
Det var dødens korridor for de franske jøder.
Min ven, fotografen Jean Francois Lami, og jeg
ville tage den samme dødsrejse.
Når man nærmer sig Østtyskland eller Polen,
føles det, som om man går tilbage i historien.
Hvis vi taler om spor der er efterladt til nu,
er der steder med graffiti og nazisymboler.
Det er rystende at se tegn på had såsom nazistiske symboler i dag.
Det er umuligt for denne barbarisme at eksistere nu.
Vi ser nynazisterne,
vi ser vi angreb, antisemitisme og racisme.
Alt det fortæller mig, at intet blev lært af det, der skete.
Med situationen nu i Frankrig er jeg bange.
Med visse bevægelser og møder
ser vi en meget hurtigt stigende racisme.
Jeg siger til de unge: "Vi er de sidste vidner,
og I er mine vidner, I må lukke døren
for benægtere og nynazister,
for der er mange af dem overalt."
Vi har en stigende antisemitisme i et klima,
der tillader udtryk for had.
Og nu har vi en kombination af det,
og at internettet tilbyder en megafon,
og sociale medier tilbyder et fællesskab af racister,
og det er en farlig del af vores fænomen nu.
Det, der er tilbage af Anne, er mange billeder og kun én video.
Anne læner sig ud ad vinduet i sit hjem i Amsterdam,
hvor familien Frank boede, før de gik i skjul.
Under hende er der et nygift par.
Hendes nabo skal giftes.
Nogen kalder på hende, og hun vender sig og smiler.
Så går hun tilbage for at se, hvad der sker udenfor.
Anne Frank er, på trods af den hun var,
blevet ikonet for Shoahen.
Det er sandt, at Anne Frank bliver brugt af folk,
som er antisemitter eller racister.
Det så vi på italienske stadioner.
Jeg tror, hendes ikoniske status er årsagen.
Hvis man vil skade nogen og være ond,
skal man finde meget stærke ord og stærke billeder.
Og hvad er stærkere end Anne Franks ansigt til sige:
"Det er ikke noget. Det der skete, har aldrig eksisteret,
og det er bare et ansigt."
Et ansigt, fotograferet mange gange.
En masse hyggelige øjeblikke med familien og af hendes kære far.
De stopper pludseligt, da Anne er næsten 13,
og familien Frank går under jorden.
Fra det øjeblik forsvinder Annes ansigt.
Ordene i hendes dagbog er stadig en stærk arv.
Onsdag d. 23. februar 1944.
"Kære Kitty,
men jeg så også ud af det åbne vindue
og lod mine øjne strejfe over en stor del af Amsterdam,
over tagene og ud i horisonten,
en blå strimmel, der var så bleg, at den næsten var usynlig.
Så længe det eksisterer, tænkte jeg,
dette solskin og den skyfri himmel,
så længe jeg kan nyde det, hvordan kan jeg så være trist?"
Peter van Pels var 16 år, da han ankom i skjulestedet
med sin mor og far.
I begyndelsen syntes Anne,
at Peter var "en genert og kedelig bønnestage".
Nu er der gået næsten to år.
Hun havde fået menstruation
og udforskede sin seksualitet.
I dagbogen skriver hun:
"Peter er en sød og kær dreng."
Han er en, hun kan kramme og snakke med i timevis
i smug på loftet under et stykke himmel.
JEG TÆNKER PÅ ANNE OG PETER OG DERES FØRSTE, ENESTE KÆRLIGHED
#HEMMELIGKÆRLIGHED #FÆNGSLING
Søndag den 16. april 1944.
"Kære Kitty,
husk gårsdagens dato,
da det var en særlig dag for mig.
Er det ikke en vigtig dag for enhver pige, når hun får sit første kys?
Det er ikke mindre vigtigt for mig."
Det er Peter, der tager initiativet, selvom han har en klodset tilgang
og ender med at kysse hende på kinden og øret.
Og så skriver Anne:
"Åh, det var så vidunderligt.
Jeg kunne knap nok tale. Nydelsen var for intens.
Han kærtegnede min kind og arm lidt klodset,
og han legede med mit hår.
Det meste af tiden rørte vores hoveder hinanden.
Jeg kan ikke beskrive den følelse, der løb igennem mig.
Jeg var for glad til at sætte ord på det, og det tror jeg også, han var."
Tolv dage senere er der et rigtigt kys, og Anne tager føringen.
Fredag den 28. april 1944.
"Kære Kitty, han kom hen til mig,
og jeg kastede armene om hans hals og kyssede ham på venstre kind.
Jeg skulle til at kysse ham på den anden kind, da min mund mødte hans,
og vi pressede vores læber sammen.
Fortumlede omfavnede vi hinanden igen og igen
og holdt ikke op."
Anne og jeg blev begge to født i 1929.
Vi var 14,
og vi oplevede vores første kærlighed.
Anne Frank taler om det i sin dagbog.
Og jeg nævner det i min dagbog.
Jeg havde min første kærlighed i Terezín.
Jeg havde gemt to af Ottos skjorter.
Jeg ved ikke, hvorfor jeg havde dem i årevis.
Jeg beholdt dem som et minde.
Han var i Dachau, og han døde et par dage efter befrielsen.
Helga har et hus fuld af sommerfugle
til minde om et digt, hun hørte i lejren,
reciteret af sin ven, Hanush.
I digtet blev der sagt: "Der er ingen sommerfugle,
ikke flere sommerfugle i Terezín."
Helgas tegninger fik hende til at udholde alt det,
ligesom det hjalp Anne at skrive.
Jeg husker, at jeg læste historien om en cellist.
Hun siger, hun overlevede og var ved sine fulde fem,
fordi hun blev ved med at tænke på musik.
Hun spillede igen og igen i sit hoved.
Hun tænkte på en musiker,
som holdt fast i hele sit repertoire,
i al den musik, hun kendte. Det rørte mig virkelig.
Terezín var den største ghetto, da Tjekkoslovakiet blev besat,
men den var også et forgemak til udryddelseslejrene.
Fra alle de besatte lande sendte nazisterne
krigsheltene, den intellektuelle elite,
de lærde, musikerne, skuespillerne...
Enhver, der var berømt, jøder og blandede jøder.
Nazisterne ville vise verden,
at mens tyskerne er i krig eller under bombardement,
lever jøderne uden frygt i en fæstningsby,
hvor de kan gå så langt som at arrangere kulturelle begivenheder,
og de viser jøderne, som ser ud til at bo i himlen.
De arrangerer endda at optage en film.
Føreren
giver en by til jøderne.
De organiserer også et besøg af Røde Kors,
som desværre opbakkede det store svindelnummer,
den her kæmpe camouflage.
Da Helga blev flyttet til Auschwitz,
tog hendes onkel hendes tegninger og lagde dem bag en mur.
De blev bevaret.
Ingen film eller billeder var tilladt i lejrene.
Alligevel dukkede nogle små spor af hverdagen op nu og da,
som disse billeder, taget i Terezín af en arbejder,
som blev indkaldt til lejren for at grave en grøft.
Disse billeder viser en pige, der fører sine får på græs.
Pigen er Doris Grozdanovičová.
Det var hendes pligt i lejren.
Hun er nu 93 og bor i Prag.
I sit hjem har hun over 1.000 plydsfår.
De er alle gaver fra hele verden.
Min mor døde der som 50-årig.
Hun var syg.
Min bedstemor døde to uger efter ankomsten.
Og min far...
Jeg vidste, han blev deporteret,
men jeg håbede altid, han kom tilbage.
Jeg så ham aldrig igen.
Om det hagler eller sner,
så tager Doris fortsat på sin pilgrimsfærd hver uge
til Terezín og fortæller sin historie.
En historie om oprør og mod.
Jeg kan kun se Terezín med mine øjne som ung pige.
Jeg var der i næsten tre et halvt år,
og jeg fejrede fire fødselsdage der.
Jeg var 16, 17, 18 og 19,
og jeg kunne ikke opleve, hvordan det var at leve frit.
Der er en sang om Terezín,
skrevet af Karel Svenk.
Jeg citerer den for dig.
"Alt går, hvis man vil.
Sammen holder vi i hånden.
Og på ghettos ruiner skal vi le."
Stakkels Karel Svenk grinede slet ikke,
for han døde under dødsmarchen.
KATERINAKAT REJSTE TIL AMSTERDAM I HOLLAND FRA PARIS I FRANKRIG
AMSTERDAM! ENDELIG! SÅ MEGET LYS!
ANNE, SNART ER JEG I DIT HEMMELIGE HUS #FORVENTNING #FØLELSER
I foråret 1944,
mens Doris blev efterladt alene i Terezín,
redigerer Anne sin dagbog.
Hun laver korrektioner og omskriver den.
Hun hørte i radioen,
at uddannelsesministeren i Holland,
som var i eksil i London,
lovede, at alle vidnesbyrd om det hollandske folks lidelser
ville blive udgivet, når krigen var slut.
Anne tror, hun kan bruge sit arbejde,
som bestod af flere notesbøger,
i en rigtig roman,
og hun har allerede en titel i tankerne:
Het Achterhuis, det er hollandsk og betyder "Baghuset".
Det er den titel, som Otto Frank beholdt i 1947,
da han efter meget indre uro besluttede at udgive dagbogen.
Anne skrev: "Hvis Gud lader mig leve,
vil jeg arbejde for menneskeheden.
Som du kan se, har jeg en bestemt opgave."
Otto Frank, da han hørte, at dagbogen var ved at blive en succes,
sagde han straks: "Det ikke er min succes.
Det er min datters succes."
Han ville kæmpe mod diskrimination,
mod antisemitisme i dagbogens betydning,
men også ud fra sin egen erfaring som overlever.
Som tysker har jeg tænkt meget over, om jeg skal føle mig skyldig eller ej.
Jeg føler, jeg har ansvaret for
at give tilbage til de mænd, der mistede deres menneskelighed her
og for at kæmpe for, at deres ansigter ikke bliver glemt.
Disse skæbner minder mig om, at der nu er så meget lidelse i verden,
og at så mange børn og voksne stadig lider i krigszoner,
og jeg synes, det er ufatteligt.
Det er så let at blive udsat for had, når man er anderledes.
Hvordan kan vi sørge for at forsvare menneskerettigheder
og sikre os, at det, der skete her i Bergen-Belsen, ikke sker igen.
Der er stadig folk nu,
som betragtes som værdiløse og bliver bortvist, dræbt og forvist,
blot fordi folk ikke forstår dem.
Jeg vil ikke sammenligne en historisk situation nu med fortiden,
men jeg vil sammenligne flygtninges situation.
Folk, der flygter fra krig, død og trusler.
Det afhænger ikke af, om de flygter fra nazisterne eller andre.
Det er stadig børn i nød.
Det er stadig børn, der er flygtninge,
på samme måde som Margot og Anne og alle deres venner
blev truet på det tidspunkt.
Vi fortæller vores historie til de unge, det har vi altid gjort,
så minderne om holocausten ikke går tabt.
Men nu føles det som en pligt,
fordi der er for mange mennesker,
som ikke accepterer dem, der er anderledes og leder efter et bedre liv her
og ender med at drukne i havene.
KÆRE ANNE, DIN DAGBOG, SOM ER SÅ FULD AF HÅB, RYSTEDE MIG, MEN DEN MINDER MIG OM,
AT MAN ALDRIG BØR GIVE OP #KIGIKKEVÆK #INGENFODOMME
Tirsdag den 6. juni 1944.
"Åh, Kitty, det bedste ved invasionen er,
at jeg har følelsen af, at venner er på vej."
Den dag, den 6. juni 1944,
var Anne spændt og som en journalist
følger hun krigsnyhederne.
Men jo tættere de er på slutningen af krigen,
desto hurtigere kører udryddelsesmaskinen.
Sarah, søstrene Andra og Tatiana
og også Arianna var allerede blevet deporteret til Auschwitz,
mens Helga var i koncentrationslejren i Freiberg.
Hvis du besøger Anne Franks hus,
besøger du et tomt hus.
Og det er en tomhed, der på en måde fungerer som et spejl for os.
Vi kigger i spejlet og siger: "Det var os.
Det var os, det blev gjort af mennesker.
Måske ikke engang særligt specifikke mennesker,
måske mennesker, der er meget...
...ligesom os.
Anne Frank, hvad ville hun have været?
Hvad ville hun have skrevet om den verden,
hvor hun var vidne til det, hun var vidne til?
Og man siger til sig selv:
"Forestil dig det talent, Tyskland udryddede
ved at udrydde alle de jødiske børn.
Når man udrydder børn,
udrydder man uendelige muligheder."
Lørdag den 15. juli 1944.
"Kære Kitty,
det er svært i disse tider.
Idealer, drømme og dyrebare håb
opstår i os, blot for at blive knust af den barske virkelighed.
Det er et under, at jeg ikke har opgivet mine idealer.
De virker så absurde og upraktiske.
Men jeg klamrer mig til dem, for jeg tror trods alt,
at folk er gode inderst inde."
Anne ved det ikke, men sommeren 1944
bliver hendes sidste.
Den 12. juni fejrer hun sin 15-års fødselsdag.
Tirsdag den 1. august 1944.
"Kære Kitty,
som jeg har sagt mange gange, er jeg delt i to.
Den ene side indeholder min sprudlende munterhed,
min flabethed, min livsglæde og frem for alt
min evne til at værdsætte den lysere side af tingene.
Med det mener jeg, at jeg ikke ser noget galt med flirt,
et kys, en omfavnelse, en fræk vittighed.
Den side af mig ligger som regel på lur, klar til at angribe den anden,
som er meget uskyldigere, dybere og finere."
Og igen tirsdag den 1. august 1944
skriver hun:
"Når alle er efter mig, bliver jeg sur og derefter trist,
og jeg ender med at vende vrangen ud på mit hjerte:
den dårlige del udenpå og den gode del indeni,
og bliver ved med at prøve at blive den, jeg vil være
og kunne være, hvis...
...hvis bare der ikke var andre mennesker i verden.
Kærlig hilsen, Anne Marie Frank."
Det er Annes sidste ord i sin dagbog.
Tre dage senere kom nazisterne og tog hende med,
og hendes værelse forblev tomt og tavst.
I over 70 år
har Annes ord fået millioner af unge til pludseligt at blive voksne.
De lærte ikke at give op.
Anne, sådan en livlig pige,
blev symbolet på det 20. århundredes rædsler.
Det, der skete senere,
fortælles af Helga, Andra, Tatiana, Sarah og Arianna.
Parallelle liv, der aldrig mødes,
men som er så tæt på, at de næsten rører hinanden.
De giver stafetten videre til nye generationer,
der drømmer om fremtiden.
Anne nægtede at holde op med at huske og håbe.
Inden for omslaget af dagbogen skrev Anne:
"Sois gentil et tiens courage."
"Vær god, og fat mod."
Tekster af: Pernille G. Levine