Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
BERGEN-BELSENIN LEIRI SAKSA
ANNE, KUKA OLIT? HALUAISIN TIETÄÄ KOKO TARINASI.
#NATSIT #HOLOKAUSTI
Lauantaina 15. heinäkuuta 1944 Anne kirjoittaa:
"Rakas Kitty!
MInun on täysin mahdotonta rakentaa elämäni -
kaaoksen, kärsimyksen ja kuoleman perustalle.
Näen, miten maailma muuttuu vähitellen erämaaksi.
Kuulen lähestyvän ukkosen, joka kerran tuhoaa meidätkin.
Tunnen miljoonien kärsimyksen.
Mutta kun katson taivaalle,
tunnen jotenkin, että kaikki kääntyy vielä paremmaksi.
Että tämäkin julmuuus loppuu,
ja rauha palaa vielä.
Sillä välin minun täytyy pitää kiinni ihanteistani.
Ehkä vielä joskus voin elää niiden mukaan.
Terveisin, Anne Marie Frank."
BERGEN-BELSENIN VIERAILIJAKESKUS SAKSA
MISTÄ SINÄ UNELMOIT? MITÄ TOIVOIT?
HALUAN YMMÄRTÄÄ. #PÄIVÄKIRJA #TIETO
Kun tämä kuva otettiin,
melkein 13-vuotias juutalaistyttö Anne -
ei tiennyt, mitä joutuisi kokemaan.
Hän ei tiennyt, että viettäisi kaksi vuotta -
piileskellen tässä talossa Amsterdamissa.
Hän ei juuri nähnyt taivasta tai hengittänyt raitista ilmaa.
Vapautta ei ollut.
Hän piilotteli talossa perheensä kanssa säästyäkseen natseilta.
Häntä pelotti, mutta hän eli, kasvoi -
ja kirjoitti päiväkirjaa -
mielikuvitusystävälleen Kittylle.
NUOREN TYTÖN PÄIVÄKIRJA
Keskiviikko, 5. huhtikuuta 1944.
"Rakas Kitty!
Tarvitsen muutakin kuin miehen ja lapsia, joille omistautua.
En tahdo elää turhaa elämää, kuten niin monet.
Haluan olla hyödyksi -
tai tuoda iloa kaikille, myös niille, joita en ole tavannut.
Minä haluan elää kuolemani jälkeenkin."
4. elokuuta 1944 -
Anne pidätettiin ja karkotettiin.
Hän katosi.
Niin katosi myös 1,5 miljoonaa muuta lasta ja nuorta.
Anne koki sen pahuuden.
Kukaan ei voi sitä unohtaa,
sillä se kalvaa selviytyneitä.
Jopa niitä lapsia, jotka ovat yhä elossa, toisin kuin Anne, -
ja jotka ovat nyt viimeisiä holokaustin silminnäkijöitä.
Näen mielessäni,
miten portit avattiin kokonaan.
Kuulen rautaporttien äänen.
Näen ihmiset loputtoman pitkissä jonoissa.
He menivät suihkuun eivätkä tulleet pois.
Me pääsimme myöhemmin pois.
Kuulimme pamppujen äänen. Miten niillä hakattiin.
Meitä lyötiin, ja meille sanottiin:
"Menette sisään ovesta ja poistutte savupiipusta."
Karjavaunuista tulee mieleen,
miten me seisoimme niissä. Karjavaunuissa meitä vietiin.
Ne muistot eivät unohdu.
Väri, jonka näen, kun suljen silmäni,
on lumen ja ruumiiden valkoisuus.
Liekit savupiipusta ja lumi.
Kylmyys.
Ja yksinäisyys.
SS-upseeri ja hollantilaiset poliisit kiipesivät portaat piilopaikkaan.
Kevyen esteen takaa he löysivät sala-asunnon,
jossa Anne oli piilotellut kaksi vuotta.
Siellä olivat myös Otto-isä, Edith-äiti, Margot-sisko,
Auguste ja Hermann van Pels,
heidän 16-vuotias poikansa Peter -
ja Fritz Pfeiffer.
Ei tiedetä,
oliko joku pettänyt heidät.
He nappasivat kiireessä mukaan mitä ehtivät -
ennen kuin heidät vietiin pois.
Annen päiväkirja jäi lattialle.
ANNE, OLIT MELKEIN SAMAN IKÄINEN KUIN MINÄ.
OLISIMMEKO VOINEET OLLA YSTÄVIÄ? #SINUN PUOLELLASI
Anne oli vielä vapaa, kun hän täytti 13.
Hän sai syntympäivälahjaksi päiväkirjan,
vaaleansinisen puseron, palapelin, voidepurkin, kukkia -
ja kaksi pionia.
Päivä oli kesäkuun 12. vuonna 1942.
Anne alkoi kirjoittaa päiväkirjaansa ja päätti antaa sille nimen.
Lauantai, 20. kesäkuuta 1942.
"Vahvistaakseni kauan odottamani ystävän kuvaa mielessäni -
en tahdo kirjoittaa tapahtumia tähän päiväkirjaan kuten muut.
Haluan päiväkirjan olevan ystäväni,
ja sen ystävän nimi on Kitty."
Kitty on peili.
Kaksoisolento, lääkettä sielulle.
Kitty on Annen lohduttaja ja purkausten kohde.
Kittyn avulla kauheiden kokemusten hinta ei ole liian korkea.
Kaiken voi kertoa mielikuvitusystävlle,
joka oli ensimmäinen monista lukijoista, joita Anne toivoi saavansa,
kun kaikki palaisi ennalleen.
Bergen-Belsenissä ei ehditty hyvästellä.
Leirillä levisi pilkkukuume täiden mukana.
Se teki ihmisistä hiljaisia ja sairaita, kun he odottivat loppuaan.
Ensin Anne ja Margot vanhempineen -
lähetettiin Westerborkin kokoamisleirille Itä-Hollantiin.
Heidän saapuessaan -
yli sata tuhatta juutalaista oli jo karkotettu.
Frankit päätyivät Puolaan, Auschwitziin.
Sieltä Anne ja Margot lähetettiin Saksaan Bergen-Belseniin,
jossa he kuolivat pilkkukuumeeeen helmikuussa 1945.
Margot kuoli ensin, ja hänen jälkeensä Anne.
Bergen-Belsenin SS-vartijat -
olivat vain hiukan Frankin sisaruksia vanhempia.
Nuorista tytöistä tuli kiduttajia.
Heistä pahin oli Irma Grese.
Hänet tuomittiin myöhemmin kuolemaan oikeudenkäynnissä SS-sotilaita vastaan.
Oikeudenkäynnin järjestivät britit, jotka vapauttivat leirin -
15. heinäkuuta 1945.
Leirit vapauttaneet britit pakottivat lähellä asuneet saksalaiset -
leireihin katsomaan sitä,
mistä he olivat teeskennelleet olevansa tietämättömiä.
Brittisotilaat pakottivat Bergen-Belsenin SS-vartijat -
kantamaan uhriensa ruumiit paljain käsin -
joukkohautoihin.
Tänne on haudattu 23 200 ihmistä.
EN TIEDÄ MITÄÄN VIIMEISISTÄ PÄIVISTÄSI. JAKSOITKO VIELÄ TOIVOA?
#JOUKKOHAUDAT #TUHO
Ei tiedetä, minne siskokset on haudattu.
He päätyivät joukkohautoihin muiden uhrien tapaan.
Heistä on jäljellä vain nimet mustassa kivessä.
ELÄMÄSI LOPPUI TÄÄLLÄ. TÄÄLTÄ MINUN MATKANI ALKAA.
ETSIN VASTAUKSIA, SELVIYTYNEIDEN ÄÄNIÄ. #SILMINNÄKIJÄT
Junamatka Auschwitziin -
kesti 6 - 7 päivää oman virtsan ja ulosteen keskellä.
Nälässä ja pimeydessä,
hajujen ja lemun keskellä.
HISTORIOITSIJA
Joten kun he pääsivät Auschwitziin, he näyttivät jätteeltä,
Eikä jätteitä ole mitenkään vaikea heittää menemään.
Jos joku näyttää paskalta, se on helppo vetää vessasta alas.
Jos Anne olisi jäänyt henkiin, hän olisi nyt 90-vuotias.
Ehkä hän muistuttaisi katseeltaan ja kasvoiltaan näitä naisia,
jotka ovat edelleen ylpeitä siitä, että selvisivät.
En tunne vihaa.
Päin vastoin, opin rakastamaan ihmisiä.
Mutta natseja minä vihaan.
Heille en anna anteeksi sitä,
mitä he tekivät lapsille,
jotka joutuivat kaasukammioon.
SYNTYNYT 16.11.1939 KARKOTETTU 3.5.1944
Lapseni ovat minun kostoni natseille.
Ja lapsenlapseni ja heidän lapsensa.
Heidän kauttaan näytän natseille pitkää nenää.
Monille nämä muistot olivat salaisuuksia.
Pitkiä hiljaisuuksia, vajaita sanoja.
Niillä suojeltiin jälkipolvia muistoilta, jotka olivat ehkä liian raakoja.
Silti muistot siirtyivät eteenpäin -
lapsille, lapsenlapsille ja heidän lapsilleen,
aivan kuin jokainen sukupolvi olisi tarvinnut uuden äänen.
Minun oli pienenä vaikea ymmärtää asiaa,
joka tapahtui niin monille, myös omille isovanhemmilleni.
Sitten meille kerrottiin Anne Frankista.
Hän oli pieni tyttö,
jossa saatoin nähdä itseni.
Tarina alkoi tuntua liiankin todelta,
ja minua alkoi pelottaa.
Neljältä keskitysleiriltä selvinneen Ariannan tragedia -
on nyt pysyvästi merkitty Lorenzon käsivarteen.
Päätin hankkia tatuoinnin -
luettuani hänen kirjansa.
Tarina tuntui hyvin läheiseltä,
ja haluan olla fyysisesti yhteydessä siihen, mitä isoäidilleni tapahtui.
Ariannan leireillä kadonneiden perheenjäsenten äänet -
kuuluvat nyt Francescan musiikissa.
Minä olen juutalainen, samoin äitini. Isäni on katolinen.
Yli 40 sukulaistani -
ei koskaan palannut keskitysleireiltä.
Uskon, että sen tiedon kanssa kasvaminen -
on aina ollut minuuteni perusta.
Minulla oli alakoulussa kamala kriisi,
kun aloin seitsemänvuotiaana opiskella historiaa.
Ymmärsin, että tämä asia koski minua ja perhettäni.
Tajusin, mihin kaikkeen ihminen pystyy.
Jos olisin syntynyt 65 vuotta aiemmin,
olisin luultavasti ollut yksi uhreista.
SARAH LICHTSZTEJN-MONTARD DANZIG, PUOLA, 1928
KARKOTETTIIN PARIISISTA ÄITINSÄ KANSSA 1944
KESKITYSLEIRIT: DRANCY, AUSCHWITZ-BIRKENAU JA BERGEN-BELSEN
Mikä tahansa voi auttaa kestämään.
Runojen lausuminen ulkoa,
reseptien vaihtaminen,
Edith Piafin laulujen laulaminen.
Italialaiset lauloivat laulua "Mamma" -
ja itkivät laulaessaan. Mutta se oli kaunista.
Se oli vastarintaa.
Sarah pidätettiin Ranskan suurimmassa ratsiassa -
16. ja 17. heinäkuuta 1942.
Tuhansia juutalaisia vangittiin Pariisin talvivelodromiin.
Sarahin onnistui kuitenkin paeta.
Hän piilotteli Pariisissa äitinsä kanssa kaksi vuotta.
Myöhemmin hänet pidätettiin, kuten Annekin.
JUUTALAINEN
Anne oli 15, Sarah 16.
Eräänä päivänä äitini ystävä sanoi:
"Tiedätkö, tuolla minun parakissani -
on hollantilainen tyttö nimeltä Anne."
Se tyttö seisoi ovella.
Hän kuuli, mitä ystäväni sanoi, ja hymili minulle.
Hän kallisti päätään ja hymyli hetken arasti.
Hän oli jo hyvin laiha,
mutta hänellä oli suloinen hymy.
VÄLINPITÄMÄTTÖMYYS
HOLOKAUSITMUISTOMERKKI, MILANO, ITALIA
Bergen-Belsenin katastrofi alkoi,
kun idän leirejä alettiin tyhjentää, erityisesti Auschwitz-Birkenaussa.
Marraskuusta 1944 alkaen -
tuhansia ihmisiä tuotiin tilanteeseen,
jossa erityisesti pilkkukuume teki tavallaan kaasukammioiden työn.
Ihmiset kuolivat kauhealla tavalla.
HISTORIOITSIJA
Natsien tarvitsi vain kaivaa joukkohaudat,
ja senkin he laittoivat vangit tekemään.
He heittivät ruumiit hautoihin, ja muuta ei tarvinnut tehdä.
Nyt salahuoneisto -
osoitteessa Prinsegracht 263, Amsterdam, on tyhjä -
natsien kuuden miljoonan uhrin muistoksi.
Annen isä, joka jäi ainoana henkiin kahdeksasta täällä piilotelleesta,
halusi pitää ne tyhjinä.
Me olemme kuitenkin Annen huoneessa sellaisena kun se oli 1942 -6
esineineen kaikkineen.
Lauantai, 11. heinäkuuta 1942.
"Rakas Kitty!
Salainen siipi on ihanteellinen piilopaikka.
Se on kostea ja vino,
mutta koko Amsterdamissa ei varmasti ole mukavampaa piilopaikkaa.
Tai koko Hollannissa!"
Teinitytön kanssa samassa huoneessa asui kaksi vuotta -
toinen talon vieras, herra Pfeffer.
Yli 50-vuotias hammaslääkäri, jonka kanssa Anne ei tullut toimeen.
Kaksi sänkyä ja yksi kirjoituspöytä.
Vain seinillä on tilaa unelmoida.
Deanna Durbin, Ginger Rogers ja Greta Garbo Ninotchkassa.
Saksalainen filmitähti Heinz Rühmann, Ray Milland,
ja toisen kiinnostuksen kohteen edustaja,
norjalainen taitoluistelun maailmanmestari Sonja Henie.
Kurkistus toisenlaiseen elämään antoi hohdokuutta Annen omaan elämään.
Anne katseli vaatteita ja kampauksia.
Kuva Hollannin kuningasperheestä -
ja nuoresta Elisabetista, Englannin tulevasta kuningattaresta.
Tämä pieni maailma oli Annen koko maailma -
siitä asti, kun Frankit piiloutuivat 6.7.1942.
Frankfurtista kotoisin olevat Frankit lähtivät Saksasta 1933,
kun Hitler nousi valtaan.
Juutalaisten asema myös Hollannissa oli kuitenkin vaikeutunut.
PORTUGALILAINEN SYNAGOGA AMSTERDAM
Myöhemmin aloitettiin karkotukset ja laadittiin ensimmäiset rotulait.
Vuonna 1939 Hitler oli jo julistanut aikeensa -
tuhota kaikki Euroopan juutalaiset.
Ja 20. tammikuuta 1942 -
Wannseen konferenssissa Berliinissä -
natsipuolueen ja Saksan hallinnon korkeat virkamiehet -
päättivät aloittaa "juutalaiskysymyksen lopullisen ratkaisun".
HOLOKAUSTIMUSEO SKOPJE, POHJOIS-MAKEDONIA
Holokausti eroaa muista kansanmurhista ensinnäkin siksi,
että syyllinen oli edistynyt länsimaa,
joka käytti edistyksellisiä keinoja -
tuhoamistavoitteessaan.
Toiseksi, toiminnasta pidettiin kirjaa.
Niinpä se on historian parhaiten dokumentoitu kansanmurha.
Kolmanneksi, vain saksalaiset aikoivat -
tuhota kaikki maailman juutalaiset.
Mukana oli 22 maata.
Suunnitelma kehittyi 12 vuotta, ja tappamisia tehtiin neljänä vuonna.
Sitä ei tehty pikaistuksissa, vaan hyvin järjestelmällisesti.
ARIANNA SZÖRÉNYI, FIUME, ITALIA, 1933
KARKOTETTIIN 1944 PERHEENSÄ KANSSA
LEIRIT: RISIERA DI SAN SABBA, AUSCHWITZ-BIRKENAU,
RAVENSBRÜCK JA BERGEN-BELSEN
Arianna pidätettiin kesällä.
Silloin Anne iloitsi Normandian maihinnoususta,
ja ryhmä saksalaisia sotilaita teki vallankaappausyrityksen Hitleriä vastaan.
Optimistinen Anne uskoi, että lokakuuhun mennssä -
hän pääsisi taas kouluun.
Hän tunsi vapauden lähestyvän.
Mutta Arianna, jonka vapaus oli jo mennyttä,
joutui kasvotusten Irman kanssa.
Irma oli se komea nainen, jolla oli tahraton univormu -
ja kädessään ase.
Arianna oli vain 11-vuotias.
Juoksin lyhyen matkaa -
ja hidastin oman parakkini kohdalla,
koska minua vastaan tuli -
muutama hyvinpukeutunut natsi.
Irma Grese oli takanani.
He olivat kaikki ihastuneita häneen.
Ja koska olin lapsi, käännyin uteliaisuuttani katsomaan.
Ja Irma Grese osoitti minua aseella.
Se oli ainoa hetki, jolloin ajattelin, että voisin kuolla.
MIKSI IHMISISTÄ TULI EPÄINHIMILLISIÄ?
SELLAISTA JULMUUTTA ON VAIKEA KUVITELLA. #ROHKEUS #SISU
Jos ei ole yksin, on helpompi selvitä.
Jos lähellä on sisko, joka voi auttaa.
Äiti, joka antaisi vaikka henkensä ruokkiakseen lapsensa.
Ystävä, joka opettaa, miten varastetaan leipäpala kuolevan taskusta.
Leirillä se ei ollut syntiä.
Leirillä oli vartuttava nopeasti.
Oli opittava kuria ja selviydyttävä olemalla itsekäs ja raaka.
Silti kaikki oli usein sattumasta kiinni.
TATIANA JA ANDRA BUCCI FIUME, ITALIA, 1937 JA 1939
KARKOTETTIIN 1944 PERHEENSÄ KANSSA
LEIRIT: RISIERA DI SAN SABBA JA AUSCHWITZ-BIRKENAU
Muistan, miten joku tuli, ehkä Mengele,
ja kysyi, halusimmeko mennä katsomaan äitiä.
Josef Mengele, jota sanottiin Auschwitzissa "kuoleman enkeliksi",
oli vastuussa lapsista.
Hän teki kokeita kaksosilla.
Neljä- ja kuusivuotiaat Andra ja Tatiana -
kun heidät laitettiin riviin parakin eteen.
Heitä luultiin kaksosiksi.
Siksi he olivat yhä elossa.
Heidän serkkunsa Sergio oli samassa jonossa.
Neuengammen puoskari,
joka oli tehnyt tuberkuloosi- ja imusolmuketestejä aikuisilla,
päätti tehdä testejä myös lapsilla.
Hän pyysi lapsia Mengeleltä.
Lapsiin kiintynyt vartija oli varoittanut heitä:
"Älkää astuko eteenpäin, kun teiltä kysytään, haluatteko nähdä äitinne!"
Varoitimme Sergiota, mutta hän ei kuunnellut meitä.
Ja 20 lasta, kymmenen tyttöä ja kymmenen poikaa, astui eteenpäin.
Hän lähti kuvitellen menevänsä äitinsä luokse.
Sen sijaan hän lähti kuolemaansa seitsemäntenä syntymäpäivänään.
Se tuntuu edelleen -
kauheana taakkana sydämessäni.
Miksi juuri juutalaiset?
Hitler yritti luoda herrarodun,
ja hän uskoi maailmaan, jossa vahvat hallitsevat.
Ja jos he eivät hallitse, he heikkenevät.
Otto Frank oli jo kuukausien ajan rakentanut piilopaikkaa -
pektiini- ja maustetehtaansa perälle.
Otto Frank yritti monta kertaa -
saada viisumia perheelleen maasta poistumiseksi,
esimerkiksi Yhdysvaltoihin, mutta turhaan.
5. heinäkuuta 1942 -
Margot sai määräyksen lähteä työleirille Saksaan.
Jos hän ei menisi parissa päivässä -
ilmoittautumaan poliisiasemalle, hänet haettaisiin.
Anne perheineen pakeni ilman matkatavaroita.
Heillä oli rinnassaan keltainen tähti -
merkkinä "huonommuudestaan".
Toisaalta meillä on hävettävä luku:
75 prosenttia Alankomaiden juutalaisista -
karkotettiin ja tapettiin.
Se on Länsi-Euroopan valtioiden korkein prosentti.
Amsterdamissa oli silti myös -
julkista liikennettä koskeva yleislakko helmikuussa 1941.
ANNE FRANKIN TALON JOHTAJA
Tuen osoituksena juutalaisväestölle.
Mitään tällaista ei muualla Euroopassa tapahtunut.
Vastarintaan nousivat -
uskomattoman rohkeat tavalliset ihmiset.
Kun natsit olivat päättäneet tappaa juutalaiset,
he rakensivat leirejä, jotka oli suunniteltu tuhoamaan -
kaikki Itä-Euroopan ghetoissa asuvat juutalaiset.
Länsi-Euroopan juutalaisten tilanne oli toisenlainen.
Siellä elävät vähät juutalaiset eivät asuneet ghetoissa.
Siksi natsit laativat toisenlaisen strategian.
He järjestivät ratsioita paikallisten asukkaiden avustuksella.
He rakensivat kokoamisleirejä.
Lopullinen määränpää oli yksi leiri.
Se oli suunniteltu juutalaisten tappamiseksi.
Pieni vähemmistö vangeista teki työtä leirillä -
ja siirsi siten omaa kuolemaansa hiukan tuonnemmas.
Ainoat muut, jotka joutuivat mukaan, olivat sintit ja romanit.
@KATERINAKAT MATKUSTI KOHTEESEEN WESTERBORK -
KOHTEESTA BERGEN-BELSEN.
WESTERBORKIN LEIRI ALANKOMAAT
Ulkopuolinen Eurooppa palaa.
Uutiset nälästä, sodasta ja ratsioista kulkeutuvat myös taloon,
jossa eletään hidasta ja hiljaista elämää.
Anne kertoo Kittylle, miten hän kestää tylsyyttä,
ajan hidasta etenemistä -
ja yhteiseloa muiden kanssa,
sekä pikkukiistoista siskon kanssa ja riidoista äidin kanssa.
Maanantai, 28. syyskuuta 1942.
"Rakas Kitty!
He moittivat kaikkea minussa. Siis ihan kaikkea!
Käytökseni, luonteeni, tapani, jokainen sentti -
päästä varpaisiin ja takaisin -
on juoruilun ja väittelyn aihe."
Sanotaan, että aikuistuessa on tapettava omat vanhemmat.
Kaikkien nuorten tapaan Annekin tekee niin.
Hän kapinoi, kieltäytyy ja arvostelee.
Hän on sillti myös herttainen, sarkastinen ja hauska.
Hän on fiksu teini. Eläväinen tyttö, jota maailma kiinnostaa.
Hänellä on kunnianhimoa, tunteita, rakkautta ja mielikuvitusta.
ANTROPOLOGINEN PSYKOLOGI
Suljettuun tilaan joutuminen -
kehittää Annen älyä ja ajattelukykyä.
Anne oli onnellinen punaisista kengistä, jotka hän sai Miepiltä,
yhdeltä Otto-isän neljästä työntekijästä,
jotka auttoivat piilottelevaa perhettä.
Miep otti lopulta Annen päiväkirjan talteen -
pidätyksen jälkeen.
Anne opiskelee ja ahmii kirjoja, ja hänen mielialansa vaihtelee.
Ensin hän laskee leikkiä mustelmista perheenjäsenten otsissa,
kun nämä eivät totu huoneistonsa oven mataluuteen.
Seuraavassa hetkessä hän murehtii kansansa tulevaisuutta.
Näen hänet hänen tekstinsä kautta.
Välillä hän on nuori, hauska tyttö.
Ja välillä hän on sellainen,
jonka kanssa en olisi ikinä ystävystynyt koulussa.
Välillä hän kuvailee ihailtavasti -
omaa ympäristöään ja poliittista tilannetta.
Hän ymmärtää, mitä yhteiskunnassa tapahtuu.
Hänen näkemyksensä -
maailman tilanteesta piilopaikasta käsin on vaikuttava.
Perjantai, 9. lokakuuta 1942.
"Rakas Kitty!
Monia juutalaisia ystäviämme ja tuttaviamme -
on viety pois joukoittain.
Gestapo kohtelee heitä rumasti,
ja heidät kuljetetaan karjavaunuissa Westerborkiin.
He eivät saa juuri mitään syödäkseen ja juodakseen.
Vettä on saatavilla vain tunnin ajan päivässä,
ja monelle tuhannelle ihmiselle on vain yksi vessa ja pesuallas.
Jos tilanne on se Hollannissa,
millaista mahtaa olla kaukaisissa, sivistymättömissä paikoissa,
joihin heidät lähetetään?
Oletettavaa on, että suurin osa heistä murhataan.
Englannin radiossa sanottiin, että heidät kaasutetaan.
Ehkä se on nopein tapa kuolla.
Tuntuu hirveältä."
Anne perheineen vietiin Westerborkista -
viimeisellä Auschwitziin menvällä junalla -
3. syyskuuta 1944.
WESTERBORKIN MUISTOMERKKI ALANKOMAAT
JOKAINEN KIVI EDUSTAA YHTÄ UHRIA: JUUTALAISIA, ROMANEJA, PARTISAANEJA
102 000 ELÄMÄÄ PÄÄTTYI #VAINO #VASTARINTA
Muistan, miten leikimme lumipalloilla.
Mutta ympärillä oli koko ajan kuolema.
Leirillä, parakkien välissä, -
oli kasoittain ruumiita.
Näimme niitä ruumiita,
joita he yrittivät mahduttaa parakkiin,
ja se oli meille normaalia.
@KATERINAKAT MATKUSTI KOHTEESEEN PRAHA, TŠEKKI -
KOHTEESTA WESTERBORK, ALANKOMAAT.
JUUTALAINEN
HELGA WEISS PRAHA, TŠEKKOSLOVAKIA, 1928
KARKOTETTIIN 1941 PERHEENSÄ KANSSA
LEIRIT: TEREZIN, AUSCHWITZ-BIRKENAU, FREIBERG JA MAUTHAUSEN
PRAHA, TŠEKKI
Poliisi kolkutti Helgan ovelle 4.12.1941.
Vltava virtasi ääneti.
Oli jo pimeää.
Juutalaisten ulkonaliikkumiskielto oli alkanut muutama tunti aiemmin.
Helgan kotona kuitenkin kuhisi.
Valmistauduttiin lähtöön.
Lähtökäskyt tulivat aina öisin.
Helga oli 12, kuten Annekin.
Molemmat olivat rotulakien uhreja.
Heidät oli jo erotettu koulusta.
Anne joutui pois Montessori-koulusta.
Tein ensimmäisen piirrokseni Terezinissä.
Siinä lapset tekevät lumiukkoa.
Se oli tietysti varsin kaukana todellisuudesta,
sillä ei Terezinissä sellaista tehty.
Se oli vain lapsuusmuisto.
Tavalla tai toisella ujutin sen salaa isälleni.
Hän sanoi minulle: "Piirrä, mitä näet."
Niin aloin piirtää elämääni Terezinissä.
Tämä lumiukko on siis ensimmäinen piirrokseni Terezinissä,
mutta myös viimeinen piirrokseni pikkulapsena.
MISTÄ LÖYTÄÄ VOIMAA? MITEN PYSTYY SOPEUTUMAAN?
OLISINKO MINÄ PYSTYNYT? #KAPINA #MIELIKUVITUS
Meidät käskettiin piirileikkiin.
Meidän piti laulaa saksalaista laulua.
"Näytä jalat, näytä kengät."
Jalkojani särki jo,
ja minulla oli vain yksi kenkä, jossa ei ollut pohjaa.
Minua harmitti laulaa saksaksi ja pyöriä piirissä.
Äiti seisoi ulkona -
ja odotti ehkä ateriaansa.
Kapo piiskasi minua -
ja huusi: "Laula, laula ja pyöri!"
Jalkani olivat ihan ruhjeilla, sillä niillä noidilla oli kumipiiskat,
joiden sisällä oli rautalankaa.
Olisin kyllä halunnut leikkiä,
mutta en leirillä.
Me leikimme täillä.
Pelkkä ajatuskin saa pääni kutiamaan.
Meitä oli ehkä viisi tai kuusi. Jokainen otti yhden täin.
Laitoimme ne viiden sentin päähän hameen helmasta.
Se, joka pääsi perille ensin, oli voittaja.
Palkintoa ei ollut, mutta pelasimme silti.
Torstai, 19. marraskuuta 1942.
"Rakas Kitty.
Tämä mistuttaa entisaikain orjienmetsästystä.
En halua laskea tästä tragediasta leikkiä.
Iltaisin, kun on pimeää,
näen usein hyviä, viattomia ihmisiä pitkinä jonoina,
mukanaan itkeviä lapsia.
He kävelevät yhä eteenpäin.
Heitä komentaa ja hakkaa muutama mies, niin että he melkein kaatuvat.
Ketään ei säästetä."
Tämän historian moraalinen näkökulma -
ja moraalinen opetus -
on niissä hetkissä, kun tehdään valintoja.
Valitaan autetaanko,
tehdäänkö yhteistyötä, osallistutaanko rikoksiin.
Useimmat eivät valinneet mitään.
Iltaisin sala-asunnossa olijat kuuntelivat Radio Oranjea.
Se oli maanpaossa olevan -
Hollannin hallituksen radiolähetys BBC:n kautta.
Jännittyneinä he seurasivat tilannetta Normandian maihinnousun jälkeen.
Otto ripusti seinälle kartan, johon jokainen voitto merkittiin neulalla.
Kartan vieressä oli elämän merkkejä:
tyttärien pituuskasvun seuranta.
Anne kasvoi kahdessa vuodessa 13 senttiä,
Margot sentin.
Aloin rakentaa itselleni suojamuureja taiteen avulla.
Adorno sanoi, ettei runoutta voi olla Auschwitzin jälkeen.
Minusta asia on ehkä jopa päin vastoin.
Se, mitä ihminen saa kauneuden, taiteen ja musiikin luomisesta -
on ainoa vastaus ihmiskunnan historian kauheuksiin.
Me, jotka olemme huolehtineet selvitytyjistä perheineen 30 vuoden ajan,
olemme nähneet erään asian -
jopa neljännessä sukupolvessa asti.
Mikä se on?
Se on holokaustissa kuolleet.
Holokaustissa kuolleet vaativat kostoa.
Se on taakka heidän jälkeläisilleen.
Se on heidän tehtävänsä.
Holokaustissa kuolleet sanovat: "Kostakaa kuolemamme.
Sanokaa, että olen sen ja sen lapsi ja juutalainen.
Tuhotkaa se, mitä natsit meille tekivät, lausukaa puolestamme kaddiš-rukous."
Surijoiden kaddiš on yksi vanhimmista juutalaisista rukouksista.
Se lausutaan jokaiselle kuolleelle juutalaiselle.
Mutta keskitysleirillä -
surijoiden sanat myös niille, jotka eivät enää uskoneet jumalaan,
muuttuivat merkityksettömiksi.
Nyt heidän hautansa ovat nämä seinät, joissa on heidän nimensä.
Ne maalataan huolellisesti uudelleen, jotteivät ne haalistu.
PINKASIN SYNAGOGA PRAHA
Kaikkiin holokaustimuistomerkkeihin tullaan täyttämään aukko -
ja löytämään kuolleiden perintö.
Isoisäni kuoli leirillä.
Isäni karkotettiin.
Uskon, että tämä trauma periytyy.
Minä olen antanut sen tyttärilleni.
Mutta uskon, että traumaa enemmän...
JOHTAJA, JEWPOP.COM
...olen jakanut tarinan ja vastuun.
Perustin nettilehden nimeltä Jewpop.
Suureksi yllätyksekseni -
sen luetuimmat artikkelit käsittelevät holokaustia.
@KATERINAKAT MATKUSTI KOHTEESEEN PARIISI KOHTEESTA PRAHA
HALUAISIN TIETÄÄ, MILTÄ SELVIYTYJIEN LAPSISTA JA LAPSENLAPSISTA TUNTUU
TAPAAN HEITÄ PARIISISSA #PERINTÖ #VIESTINVAIHTO
HOLOKAUSTIMUSEO PARIISI
Fanny oli neljävuotias vuonna 1942,
kun hänen äitinsä etsi hänelle hoitajan Sucy-en-Briesstä Grenoblen läheltä.
Siellä hän oli piilossa vainoilta.
Nyt hän asuu Israelissa -
ja tuli Pariisiin holokaustimuseoon -
mukanaan kolme kymmenestä lapsenlapsestaan.
Minut piilotettiin.
Mutta kannan muistoja -
Łódźin ghetossa nälkään kuolleesta isoisästäni,
isästäni, joka karkotettiin nelosjunassa ja joka palasi,
ja puolisoni isästä,
jonka Auschwitzin kapot murhasivat julmasti hukuttamalla.
Kun puhun holokaustista, saatan jopa naurattaa lapsia.
He sanovat, etteivät pelkää, vaikka puhun holokaustista.
Tarkoitukseni ei ole pelotella.
Tarkoitus on, että lapsetkin voivat kertoa eteenpäin,
ettei se ole satua ja mielikuvitusta,
vaan totta.
Seinällä oli kuvia ihmisistä, jotka olivat kuolleet.
He olivat sukulaisiamme, muttemme tienneet, miten kaikki liittyi meihin.
Vasta kun muutin pois, toiseen maahan,
aikuistuin ja perustin oman perheen,
löysimme yhteisen kielen ja aloimme keskustella.
Silloin tarinat tuntuivat ensi kertaa todellisilta.
Eikä se tuntunut liialliselta, koska ei puhuttu kuudesta miljoonasta.
Puhuttiin mummostani, hänen isästään ja tädistään.
He olivat olemassa.
Se oli pienelle lapselle ehkä liikaa.
Mutta nyt olen 30 -
ja pystyn itse päättämään,
miten haluan osallistua muiston ylläpitämiseen.
Tuntui hyvältä ajatukselta tulla tänne hänen kanssaan -
ja nähdä tämä yhdessä.
Hän ei pidä asioita itsestäänselvyyksinä.
Sen olemme oppineet häneltä.
Omer on ollut ammattisotilas.
Hänen kanssaan menimme Auschwitziin kantaen Israelin lippua.
Poistuimmekin Auschwitzista lippua kantaen.
Selviytyjät pysyivät pitkään hiljaa.
Heidät on hiljentänyt trauma, häpeä ja pelko, ettei heitä uskottaisi.
Tuntuu varmasti kauhealta,
jos selviytyjät haluavat kertoa kokemuksistaan,
ja joku sanoo:
"Niin, mutta kyllä muutkin kärsivät."
On 75-vuotiaita,
jotka ovat päättäneet ottaa osaa tapaamisiin vasta nyt.
He luopuvat viimein nimettömyydestä -
ja ovat taas juutalaisia.
Perhe on saatettu kasvattaa katolilaisuuteen,
mutta nyt he kokevat vapautuvansa.
He haluavat tavata muita juutalaisia ja olla avoimesti juutalaisia.
Maanantai-ilta, 8. marraskuuta 1943.
"Rakas Kitty!
Ajattelen meitä kahdeksaa -
kaistaleena sinistä taivasta uhkaavien myrskypilvien keskellä.
Meidän pieni ympyrämme on vielä turvallinen,
mutta pilvet liikkuvat lähemmäs.
Ja rengas meidän ja lähestyvän vaaran ympärillä -
kiristyy kiristymistään.
Ympärillämme on pimeys ja vaara,
ja hakiessamme epätoivoisesti ulospääsyä törmäilemme toisiimme.
Katsomme taistelua alapuolellamme ja rauhaa ja kauneutta ylhäällä.
Mutta synkät pilvet estävät meitä liikkumasta kumpaankaan suuntaan.
Uhkaava pilviseinämä yrittää murskata meidät.
Vielä se ei ole onnistunut.
Voin vain huudahtaa anoen:
'Rengas, aukene ja päästä meidät pois!'"
VAPAUS ON IHANAA. SAA KULKEA ILMAN RAJOITUKSIA.
ANNE, TIEDÄN ETTEI SITÄ SAA PITÄÄ ITSESTÄÄNSELVYYTENÄ
#TOTALITARISMI #OIKEUDET
Sodan jälkeen holokausti jäi taka-alalle -
kuin yhdeksi monista natsien rikoksista.
Vasta Adolf Eichmannin oikeudenkäynnissä, joka alkoi 11.4.1961 Jerusalemissa, -
hiljaisuus rikottiin.
Oikeudessa oli yksi niistä, jotka olivat vastuussa siitä,
mitä juutalaisten karkotusten ja tuhon aikana tapahtui.
Tämä oli myös ensimmäinen kerta,
kun kansanmurhan tarina kerrottiin.
Oikeudenkäynnin aikana uhrit nousivat etualalle.
111 todistajaa kertoi 15 vuoden hiljaisuuden jälkeen -
päivästä toiseen -
muistojaan ja syytöksiään.
Synnyin vuonna 1961, Eichmannin oikeudenkäynnin aikana.
Synnyin 20 päivää lasketun ajan jälkeen.
Kuulin myöhemmin,
että viivästys johtui äidin synnytyspelosta.
Tuntuu, että olen aina tiennyt siitä.
Muistan tarinat, joita äiti kertoi, kun olin hyvin pieni.
Ihan pikkunen. Äiti myös vastaili erikoisesti.
Jos pyysin apua, hän sanoi yleensä: "Toimi kuin olisit yksin maailmassa."
Hän kasvatti meidät hyvin itsenäisiksi.
Löytääkseen äitinsä menneisyyden -
Lauran oli otettava siihen etäisyyttä.
Hän muutti Pariisiin -
ja aloitti psykologisen harjoituksen.
Hän ei puhunut siitä lapsilleen -
vaan antoi Ariannan tehdä sen, kun nämä olivat teini-iässä.
Tatuointi liittyy identiteettiini.
Ehkä se identiteetti liittyy siihen,
että kaipaan perheenjäseniä, joita en koskaan tavannut.
Ensin puhuin siitä mummolle.
Hän oli ainoa, jonka mielipiteellä oli minulle väliä.
Ensin hän kielsi heti.
Hän halusi suojella minua.
Hän taisi pelätä, että jotakin samanlaista tapahtuisi uudelleen.
Mutta nyt luulen, että hän on siitä aika ylpeä.
Eniten satutti se tieto, että äiti palasi sieltä yksin.
Oli varmasti tuskallista palata ilman perhettä.
Sellaista yksinäisyyttä ei voi täyttää.
Se yksinäisyys...
Ehkä me hänen lapsensakin tunnemme vastuuta siitä.
Minua alkaa itkettää.
Poika tai tytär on ensimmäistä sukupolvea.
Kun selviytyjälle syntyy lapsi,
eikä historiaa varta vasten selvitetä,
lapsen tehtävä on täyttää tyhjiö, jota ei voi täyttää.
Miten voisi, leirien jälkeen?
En usko, että äiti palasi leireiltä täysin.
Osa hänestä jäi leireille.
Kuvan pieni vaalea tyttö on Arianna.
Kuva on otettu hänen ja hänen seitsemän sisaruksensa kastepäivänä -
5. toukokuuta 1935.
Hänen isänsä oli juutalainen ja hänen äitinsä katolinen.
Natsit pitivät Szörényitä "sekoituksina".
Heistä yhdeksän päätyi leireille.
Arianna ja hänen veljensä Alessandro jäivät henkiin.
Jouduimme lastaamaan ruumiita.
Kaksi tyttöä nosti käsistä ja kaksi jaloista.
Neljän lapsen voimat eivät silti riittäneet.
Niinpä jouduimme raahaamaan ruumiita.
Eräänä päivänä yksi natseista huomasi, ettemme jaksaneet, ja löi meitä.
Rangaistukseksi seisoimme tuntikausia kiveä pidellen.
Niin he käyttivät valtaansa -
ja näyttivät, että meidän oli pakko tehdä, mitä he käskivät.
Piilopaikan ulkopuolella tapahtuu kauheita.
Perjantai, 13. tammikuuta 1943.
"Voisin kertoa tuntikausia sodan tuomasta kurjuudesta,
mutta tulisin siitä vain onnettomammaksi.
Voimme vain odottaa mahdollisimman rauhallisesti,
että se loppuu.
Sekä juutalaiset että kristityt odottavat.
Koko maailma odottaa.
Ja moni odottaa kuolemaa."
Auschwitziin tullessa -
sitä oli käytännössä mahdoton ymmärtää.
Primo Levi kirjoitti: "Täällä ei kysytä, miksi."
Jos ei voi kysyä syytä, näkemälleen ei löydä selitystä.
Numeroni on 7142.
Haudassa madot syövät sen minusta,
mutta toistaiseksi se on merkkini,
merkki elämästä, ja siksi pidän sen.
Äitini osasi neuvoa meitä tavalla,
josta oli myöhemmin apua perheen yhdistämisessä.
Hän muistutti meille aina sukunimestämme ja siitä, että olimme Italiasta.
Andra ja Tatiana jäivät yksin heti tatuoimisen jälkeen.
Mutta joskus heidän äitinsä pääsi vierailemaan salaa.
Vankeus, uupumus ja puute -
olivat jo muuttaneet häntä.
Emme uskaltaneet mennä hänen lähelleen,
koska meitä taisi pelottaa.
Hän ei enää ollut kaunis äitimme.
Hän oli valtavan laiha.
Se, etten halunnut halata häntä,
palasi mieleeni,
kun pitelin sylissäni esikoistani Stefanoa.
Silloin ajattelin äitiä -
ja sitä, miten paljon hän kärsi vuoksemme.
Ajatus äidistä piti Ariannan elossa.
Hän joutui Auschwitzissä eroon äidistään ja viidestä sisarestaan.
Joskus äiti pääsi katsomaan minua.
Yhtenä päivänä sanoin hänelle:
"Haluan antaa sinulle lahjan."
Annoin hänelle palan voita ja kaksi keitettyä perunaa.
Sitten juoksin pois itkemään.
Sisko sanoi: "Jos vielä itket piikkilangan toisella puolella,
en tuo äitiä enää katsomaan sinua."
Siitä hetkestä lähtien yritin olla vahvempi ja järkevämpi.
Teeskentelin siis, etten itke.
Mutta annoin aina äidille pienen lahjan.
230 000 lasta ja nuorta karkotettiin Auschwitziin.
Vain 700 löydettiin elossa,
kun neuvostojoukot saapuivat 27.1.1945.
Annen sukupolvi menetti paljon.
"Rakas Kitty!
Puolitoista vuotta neljän seinän sisällä -
ottaa joskus liian koville.
Tunteita ei voi ohittaa,
vaikka ne tuntuisivatkin epäreiluilta tai kiittämättömiltä.
Haluaisin niin pyöräillä, tanssia, viheltää,
katsella maailmaa, tuntea itseni nuoreksi ja tietää, että olen vapaa."
Annen ja tuhansien muiden nuorten optimismi -
oli ruokkinut mahdollisen vapauden harhaa.
Tytöt kuten Anne ja Ranskassa Drancyn leirillä oleva Sarah -
halusivat uskoa tulevaan hinnalla millä hyvänsä.
"Kerro Jeanille, että palaamme kyllä.
Kerro Louisille, ettemme tiedä mihin joudumme,
mutta tapaamme varmasti vielä."
Toivorikkaita sanoja lennätettiin valtavista rakennuksista Drancyssa,
kokoamisleirissä, jonka läpi kulki ainakin 700 000 Ranskan juutalaista.
Matkalippu, avunpyyntö talon sisältä -
päästä sukulaisten luo.
Kirje, kuten tämä Sarahilla yhä tallessa oleva.
Sen kirjoitti hänen äitinsä Marie päivää ennen kuin he lähtivät -
lukituissa junissa kohti Auschwitzia.
HOLOKAUSTIMUISTOMERKKI DRANCY, RANSKA
TÄLTÄ KOKOOMALEIRILTÄ JUUTALAISIA VIETIIN KESKITYSLEIREILLE.
KULUTTAAKO AIKA MUISTIN? #ERO #TUNTEMATTOMAAN
Kaikki Drancyssa vankina olleet -
tiesivät, että heidät vietäisin junalla itään.
VALOKUVAAJA
He eivät tienneet, minne,
joten he sanoivat: "Menemme Pitchipoihin".
Pitchipoi on määrittelemätön paikka.
Drancysta Auschwitziin oli kaksituhatta kilometriä.
Se oli Ranskan juutalaisten kuolemanreitti.
Minä ja ystäväni, valokuvaaja Jean Francois Lami,
kuljimme saman matkan.
Kun lähestyy itäistä Saksaa tai Puolaa -
tuntee menevänsä ajassa taaksepäin.
Siellä näkee yhä vieläkin graffiteja, joissa on natsisymboleja.
On järkytävää nähdä edelleen sellaisia vihan merkkejä.
Sellaisen raakuuden ei uskoisi enää nykyisin olevan mahdollista.
Nyt on uusnatseja,
iskuja, antisemitismia ja rasismia.
Se osoittaa, ettei tapahtuneesta ole otettu opiksi.
Ranskan tilanne pelottaa minua.
Tietyissä liikkeissä ja aatteissa -
rasismi lisääntyy hyvin nopeasti.
Minä sanon nuorille, että me olemme viimeiset silminnäkijät.
Ja heidän pitää todistaa puolestamme,
sulkea ovi holokaustinkieltäjiltä ja uusnatseilta.
Heitä nimittäin on kaikkialla.
Antisemitismi on nousussa,
ja ilmapiiri mahdollistaa vihan ilmaukset.
Sille yhdistelmälle -
internet toimii megafonina.
Sosiaalinen media luo vihaajille yhteisön.
Se on vaarallinen osa tätä nykyilmiötä.
Annesta on jälejllä monia valokuvia -
ja yksi video.
Anne kurkistaa perheen kodin ikkunasta Amsterdamissa.
Täällä he asuivat ennen piilottelua.
Hänen alapuolellaan on nuoripari.
Naapuri menee naimisiin.
Sisältä sanotaan jotakin, ja Anne kääntyy hymyillen.
Sitten hän jatkaa tapahtumien seuraamista.
Anne Frankista on tahtomattaan -
tullut holokaustin tunnus.
Anne Frankia kuitenkin käyttävät myös antisemitistit ja rasistit.
Se nähtiin jalkapallostadioneilla Italiassa.
Se johtuu hänen ikonisuudestaan.
Jos haluaa satuttaa ja olla julma,
on käytettävä voimakkaita sanoja ja kuvia.
Mikä olisi vahvempi viesti kuin Anne Frankin kasvot -
kun sanotaan, ettei tapahtunut olekaan totta.
Että kuvassa on vain jonkun kasvot.
Kasvot, jotka kuvattiin kymmeniä kertoja.
Kuvia kotoisista perhehetkistä, Annen isän kiltteydestä.
Kuvat loppuvat äkisti, kun Anne on melkein 13 -
ja Frankit menevät piiloon.
Silloin Annen kasvot katoavat.
Hänen sanansa ovat kuitenkin vahva viesti.
Keskiviikko, 23. helmikuuta 1944.
"Rakas Kitty!
Katsoin myös ulos avoimesta ikkunasta -
ja katselin isoa osaa Amsterdamista.
Kattojen yli ja taivaanrantaan.
Siellä oli melkein huomaamaton vaaleansininen kaistale.
Ajattelin, että niin kauan kuin aurinko paistaa ja taivas on pilvetön,
ja minä voin nauttia siitä, miten voin olla surullinen?
Peter van Pels oli 16-vuotias tullessaan piilopaikkaan -
vanhempiensa kanssa.
Alkuun Anne piti häntä -
"ujona ja tylsänä hujoppina".
Kului kuitenkin kaksi vuotta.
Annen kuukautiset olivat alkaneet, ja hän heräsi seksuaalisesti.
Nyt hän kirjoitti:
"Peter on kultainen poika."
He halailivat ja puhuivat tuntikausia -
salaa ullakkohuoneen ikkunan alla.
AJATTELEN ANNEA JA PETERIÄ, HEIDÄN ENSIRAKKAUTTAAN
#SALARAKKAUS #VANKEINA
Sunnuntai, 16. huhtikuuta 1944.
"Rakas Kitty!
Muista eilinen päivämäärä,
sillä se oli minulle merkkipäivä.
Eikö joka tytölle ole tärkeä se päivä, jolloin hän sai ensisuudelmansa?
Se on siis tärkeä minullekin."
Peter teki aloitteen,
joskin kömpelösti,
sillä suukko osuu puoliksi Annen poskelle ja puoleksi korvaan.
Sitten Anne kirjoitti:
"Se oli ihanaa!
Sain tuskin sanaa suustani, niin hyvältä se tuntui.
Hän silitti poskeani ja käsivarttani, vähän kömpelösti,
ja leikki hiuksillani.
Päämme koskettivat toisiaan.
En osaa kuvata tunnetta, joka kulki lävitseni.
Olin sanaton onnesta,
ja niin taisi hänkin olla."
Kahdentoista päivän kuluttua suudellaan jo oikeasti.
Annen aloitteesta.
Perjantai, 28. huhtikuuta 1944.
"Rakas Kitty! Hän tuli luokseni, ja kiedoin käteni hänen kaulaansa -
ja annoin suukon vasemmalle poskelle.
Aioin suudella toisellekin poskelle, mutta suumme kohtasivat,
ja painoimme huulemme yhteen.
Huumaantuneina syleilimme yhä uudelleen,
loputtomiin."
Anne Frank ja minä synnyimme samana vuonna, 1929.
Olimme neljäntoista -
kun rakastuimme ensi kertaa.
Anne kirjoittaa siitä päiväkirjassaan,
ja minäkin mainitsen sen päiväkirjassani.
Minä rakastuin Terezinissä.
Otin salaa mukaan kaksi Oton paitaa.
En tiedä, miksi säilytin niitä.
Pidin ne muistona.
Hän oli Dachaussa ja kuoli muutama päivä vapautuksen jälkeen.
Helgalla on kodissaan perhosia -
muistuttamassa leirillä kuullusta runosta, jonka lausui hänen ystävänsä Hanush.
Runossa sanottiin: "Ei ole enää perhosia.
Ei enää perhosia Terezinissä."
Piirrokset auttoivat Helgaa kestämään, samoin kuin kirjoittaminen auttoi Annea.
Muistan tarinan, jonka luin sellististä.
Hän sanoo selvinneensä ja pysyneensä järjissään -
ajattelemalla musiikkia ja soittamalla mielessään.
Ajatus muusikosta,
joka soitti mielessään koko repertuaarinsa,
liikutti minua syvästi.
TEREZININ LINNOITUS TŠEKIN TASAVALTA
Terezin oli valloitetun Tšekkoslovakian suurin ghetto.
Se oli myös tuhoamisleirien odotushuone.
Natsit lähettivät sinne kaikista valloitetuista maista -
sotasankarit, älymystön,
tutkijat, muusikot, näyttelijät.
Kaikki kokonaan tai osittain juutalaiset kuuluisuudet.
Natsit halusivat näyttää maailmalle,
että vaikka Saksa oli sodassa ja sitä pommitettiin,
juutalaiset elivät turvassa linnoituskaupungissa,
jossa he järjestivät jopa kulttuuritapahtumia.
Juutalaisten elämä näytti ihanalta.
He kuvasivat elokuvankin.
Führer lahjoittaa juutalaisille kokonaisen kaupungin.
Paikalle järjestettiin käymään myös Punainen risti.
Se valitettavasti vahvisti tätä huijausta,
valtavaa silmänkääntötemppua.
Kun Helga siirrettiin Auschwitziin,
hänen setänsä piilotti piirrokset seinän sisään.
Ne säästyivät.
Leireillä ei saanut kuvata.
Silti silloin tällöin saatiin välähdyksiä niiden elämästä.
Nämä kuvat Terezinistä otti työntekijä,
joka kutsuttiin leirin ulkopuolelta kaivamaan ojaa.
Kuvissa näkyy tyttö, joka vie lampaita laitumelle.
Tyttö on Doris Grozdanovičová.
Se oli hänen työnsä leirillä.
Nyt 93-vuotias Doris asuu Prahassa.
Hänellä on kotonaan yli tuhat pehmolammasta.
Hän on saanut niitä kaikkialta maailmasta.
Äiti kuoli siellä 50-vuotiaana.
Hän oli sairas.
Isoäiti kuoli kaksi viikkoa tulomme jälkeen.
Isästäni tiesin,
että hänet karkotettiin,
mutta toivoin aina, että hän palaisi.
En nähnyt häntä enää koskaan.
Oli tilanne mikä hyvänsä, Doris menee joka viikko Tereziniin -
kertomaan tarinansa.
Tarina kertoo kapinasta ja rohkeudesta.
Näen mielessäni Terezinin -
sellaisena kuin se oli, kun olin nuori.
Olin siellä melkein kolme ja puoli vuotta.
Vietin siellä neljä syntymäpäivää.
Täytin 16, 17, 18 ja 19.
En saanut kokea, millaista vapaa elämä oli.
Karel Švenk sävelsi ja sanoitti Terezinin marssin.
Lausun sitä teille.
"Kaikki menee, jos yksi vain tahtoo.
Yhtenä rintamana seisomme käsi kädessä.
Ja nauramme ghetton raunioilla."
Karel Švenk -parka ei nauranut,
sillä hän menehtyi kuolemanmarssilla.
@KATERINAKAT MATKUSTI KOHTEESEEN AMSTERDAM KOHTEESTA PARIISI
LOPULTA AMSTERDAMISSA! IHANA VALO!
ANNE, KOHTA PÄÄSEN TALOOSI #JÄNNITTÄÄ #TUNTEETPINNASSA
Keväällä 1944 -
Doris jäi yksin Tereziniin -
ja Anne muokkasi päiväkirjaansa.
Hän teki korjauksia ja kirjoitti osioita uudelleen.
Hän oli kuullut radiosta, että Alankomaiden opetusministeri,
joka oli maanpaossa Lontoossa,
oli luvannut, että kaikki kärsivien hollantilaisten kokemukset julkaistaisiin,
kun sota loppusi.
Anne uskoi, että hän voisi muokata vihkoihin kirjoitetusta päiväkirjastaan -
oikean romaanin. Nimikin oli jo mietittynä.
Het Achteruis, "Salainen siipi".
Otto Frank säilytti nimen vuonna 1947,
kun hän asian kanssa painittuaan päätti julkaista päiväkirjan.
Anne kirjoitti: "Jos Jumala antaa minun elää,
haluan työskennellä ihmiskunnan hyväksi.
Minulla on siis tehtävä."
Kun Otto Frank huomasi, että päiväkirjasta tulee menestys,
Hän sanoi, ettei menestys ole hänen, vaan Annen.
Hän halusi taistella syrjintää ja antisemitismiä vastaan -
sekä päiväkirjan että omien kokemustensa kautta.
Saksalaisena olen miettinyt paljon, pitäisikö minun tuntea syyllisyyttä.
Uskon, että minun kuuluu palauttaa ihmisyys niille,
joilta se vietiin,
ja tehdä työtä sen eteen, etteivät heidän kasvonsa unohdu.
Heidän kohtalonsa muistuttavat minulle,
että nytkin maailmassa on kärsimystä.
Lapset ja aikuiset kärsivät sodissa.
Se on minusta käsittämätöntä.
Jos on erilainen, joutuu helposti vihan kohteeksi.
Miten voimme puolustaa ihmisoikeuksia -
ja varmistaa, etteivät Bergen-Belsenin tapahtumat toistu?
Vieläkin on ihmisiä,
joita pidetään arvottomina.
Joita häädetään kodeistaan, tapetaan ja karkotetaan -
vain, koska heitä ei ymmärretä.
En vertaisi nykyajan ja menneisyyden historiallista tilannetta.
Pakolaisten tilannetta sen sijaan voi verrata.
Ihmiset pakenevat sotaa, kuolemaa ja vaaraa.
On sama, pakenevatko he natseja tai joitakuita muita.
Lapset elävät yhä puutteessa, ja lapsia elää yhä pakolaisina.
Samalla tavalla kuin Margot, Anne ja heidän ystävänsä -
olivat silloin vaarassa.
Olemme kertoneet tarinaamme nuorille ja kerromme sitä edelleen,
jottei holokaustin muisto katoa.
Mutta nykyisin se tuntuu velvollisuudelta siksikin,
että on aivan liikaa niitä,
jotka eivät hyväksy erilaisuutta -
tai niitä, jotka etsivät parempaa elämää -
ja hukkuvat meidän meriimme.
RAKAS ANNE, TOIVEIKAS PÄIVÄKIRJASI JÄRKYTTI MUTTA MYÖS MUISTUTTI,
ETTEI PIDÄ IKINÄ LUOVUTTAA #ÄLÄKATSOPOIS #EIENNAKKOLUULOILLE
Tiistai, 6. kesäkuuta 1944.
"Rakas Kitty! Maininnousun paras puoli on se,
että tunnen ystävien olevan tulossa."
Sinä päivänä Anne oli innoissaan,
ja oikean toimittajan tapaan hän seurasi sotatiedotteita.
Mutta mitä lähempänä sodan loppu oli,
sitä nopeammin tuhoamiskoneisto toimi.
Sarah, siskokset Andra ja Tatiana,
samoin kuin Arianna,
oli jo karkotettu Auschwitziin.
Helga oli keskitysleirillä Freibergissä.
Anne Frankin talossa -
kävijä näkee tyhjät huoneet.
Se tyhjyys on meille kuin peili.
Katsomme peiliin ja sanomme: "Me teimme tämän.
Me ihmiset teimme tämän.
He eivät olleet edes mitenkään erityisiä. He olivat ehkä hyvin samanlaisia -
kuin me."
Mitä Anne Frankista olisi tullut?
Mitä hän olisi kirjoittanut maailmasta,
jossa hän koki mitä koki?
Sitä vain miettii,
minkä määrän lahjakkuutta Saksa tuhosi,
kun se tuhosi kaikki ne juutalaiset lapset.
Kun tuhoaa lapsia,
tuhoaa rajattomia mahdollisuuksia.
Lauantai, 15. heinäkuuta 1944.
"Rakas Kitty.
Nämä ovat vaikeita aikoja.
Sisällämme herää ihanteita, unelmia ja kalliita toiveita,
mutta synkkä todellisuus murskaa ne.
On ihme, etten ole hylännyt kaikkia periaatteitani.
Ne tuntuvat hulluilta ja epäkäytännöllisiltä.
Silti tarraudun niihin.
Uskon kaikesta huolimatta yhä, että ihmiset ovat pohjimmiltaan hyviä."
Anne ei tiedä, että kesä 1944 -
on hänen viimeisensä.
12.6. hän juhlii viidettätoista syntymäpäiväänsä.
Tiistai, 1. elokuuta 1944.
"Rakas Kitty.
Kuten olen monesti sanonut, olen kaksijakoinen.
Toisaalta olen ylitsepursuavan iloinen,
nokkela, elämäniloinen,
ja ennen kaikkea osaan arvostaa kepeyttä.
En siis näe pahana flirttailua,
suukkoja, syleilyjä ja roiseja vitsejä.
Se puoleni vaanii hyökätäkseen toisen puoleni kimppuun.
Toinen puoleni on puhtaampi, syvempi ja hienompi."
Uudestaan tiistaina 1. elokuuta 1944.
Anne kirjoittaa:
"Kun kaikki alkavat hössöttää,
kiukustun. Sitten tulen surulliseksi.
Lopulta käännän sydämeni nurin,
niin että huono puoli on päällä ja hyvä puoli sisällä.
Yritän löytää keinon tulla siksi, mikä haluaisin olla ja voisin olla, jos...
Jos maailmassa ei olisi ketään muita.
Terveisin, Anne Marie Frank."
Nämä olivat Annen päiväkirjan viimeiset sanat.
Kolmen päivän kuluttua natsit tulivat ja veivät hänet pois.
Hänen huoneensa jäi tyhjäksi ja äänettömäksi.
Yli 70 vuoden ajan -
Annen sanat ovat auttaneet miljoonia nuoria kasvamaan.
He ovat oppineet sinnikkyyttä.
Elämäniloisesta Annesta -
tuli 1900-luvun kauhujen symboli.
Myöhemmistä tapahtumista -
kertovat Helga, Andra, Tatiana, Sarah ja Arianna.
Samansuuntaiset elämänpolut eivät risteä,
vaikka ovat lähes kosketusetäisyydellä.
He kertovat viestiä uusille sukupolville,
jotka unelmoivat tulevaisuudesta.
Anne ei suostunut luopumaan muistoista ja toivosta.
Päiväkirjansa sisäkanteen Anne kirjoitti:
"Soit gentil et tiens courage."
"Ole lempeä ja rohkea."
Tekstitys: Mari Harve