Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
BERGEN-BELSENI TÁBOR NÉMETORSZÁG
ANNE, KI VOLTÁL? BÁRCSAK ISMERNÉM AZ EGÉSZ TÖRTÉNETED
#NÁCIZMUS #SOÁ
1944. július 15-én, szombaton, Anne azt írja,
„Drága Kittym!
Egyszerűen képtelen vagyok elfogadni, hogy a világon minden
halálba, nyomorba, zűrzavarba torkollik.
Látom, amint a pusztulásból lassanként újra felépül a világ,
hallom a közeledő égszakadást,
amely végül is elpusztít bennünket,
együtt szenvedek sok-sok millió emberrel.
És mégis, ha felnézek az égre,
úgy érzem, hogy jóra fordul minden,
elmúlik ez a szörnyűség,
s megint béke és nyugalom lesz ezen a világon.
De addig féltve őrzöm az álmaimat
s remélem,
talán megvalósulnak egyszer.
Anned."
DOKUMENTÁCIÓS KÖZPONT BERGEN-BELSEN – NÉMETORSZÁG
MIRŐL ÁLMODTÁL? MIRE VÁGYTÁL?
SZERETNÉM MEGÉRTENI #NAPLÓ #TUDÁS
Mikor ez a kép készült,
Anne, egy 13 éves zsidó kislány,
még nem tudta, mi vár rá.
Nem tudta, hogy két évet tölt majd
az életéből ebben a házban bujkálva Amszterdamban,
s alig látja majd az eget vagy kap levegőt,
megfosztva a szabadságától.
Itt fog megbújni a családjával,
hogy megmeneküljön a náciktól.
Ugyan fél majd, de itt élhet, fejlődhet
és naplót írhat
egy Kitty nevű képzeletbeli barátjának.
ANNE FRANK, EGY LÁNY ÉLETE
1944. április 5, szerda.
„Drága Kittym!
Nekem a férjemen és gyermekeimen kívül is szükségem lesz
valamire, amiben kiélhetem magam.
Nem szeretném, ha sokakéhoz hasonlóan életem mit sem érne.
Szeretnék hasznos lenni,
vagy szórakoztatni másokat,
még ha nem is ismerem őket.
Én a halálom után is tovább szeretnék élni!"
1944. augusztus 4-én
Annét letartóztatták és deportálták.
Eltűnt
másfél millió hozzá hasonló
gyermekkel és tizenévessel együtt.
Anne ismerte ezt a gonoszt.
Senki nem feledheti soha,
mert a túlélőkben tovább áskálódik.
Még azokban a gyerekekben is,
akik Annével ellentétben még életben vannak,
és immár a Soá utolsó tanúi.
Látom
a tágra nyitott kapukat.
A vaskapu hangja...
és az emberek végtelen sora,
ahogy zuhanyozni mennek, és többé nem jönnek ki,
ami később velünk is megtörtént.
Hallottuk a botok hangját.
Az ütlegelés hangját.
Ütöttek, és azt mondták...
„Belépsz az ajtón, és távozol a kéményen."
A marhaszállító vagonok arra emlékeztetnek,
amikor mi álltunk bennük. Azokban utaztunk.
Ezek az emlékek mindig velem vannak.
Ha lehunyom a szemem, színeket látok:
a hó fehérségét és a hullák fehérségét.
A kéményből felcsapó lángokat, havat,
hideget...
és magányt.
Egy SS-tiszt
néhány holland rendőrrel
felment a búvóhely lépcsőjén.
Felfedezték a vékony fal mögött rejlő titkot,
ami két évig
védelmezte Anne rejtőzködő életét
apjával, Ottóval, édesanyjával, Edith-tel, nővérével, Margot-val,
Auguste és Hermann van Pelsszel,
16 éves fiukkal, Peterrel,
és Fritz Pfefferrel.
Máig nem tudni,
hogy vajon elárulták-e őket.
Csak pár dolgot tudtak sietve magukhoz venni,
mielőtt elvitték őket.
Anne naplója a földön hevert.
ANNE, MAJDNEM EGYIDŐSEK VAGYUNK.
LEHETTÜNK VOLNA BARÁTOK? #VELEDVAGYOK
Még szabad volt, mikor a 13. születésnapjára
Anne ajándékba kapott egy naplót,
egy világoskék blúzt, egy kirakót, egy tégely krémet, virágot
és két bazsarózsát.
1942. június 12-ét írunk.
Anne naplóírásba kezdett, és elhatározta, hogy nevet ad neki.
1942. június 20, szombat.
„Hogy gondolatban jobban magam előtt lássam,
nemcsak az élményeimet írom
majd bele, hanem ez a napló lesz
a vágyva vágyott,
igaz és hűséges barátnő,
akit Kittynek fogok szólítani."
Kitty egy tükör,
egy dublőr, gyógyír a léleknek.
Számára ő a nyugalom, a kirohanás és a vigasz.
Általa kimondhatja,
hogy a túlélésért fizetendő ár
nem lesz túl nagy.
Hogy mindent elmondhat egy képzeletbeli barátnak,
aki első olvasója lehet majd egy nap,
miután Anne álmai szerint
minden véget ér.
Bergen-Belsenben
nem volt idő búcsúzkodni.
A táborban tombolt a tífusz,
és a járványt tetvek terjesztették.
Az emberek szótlanná, önmaguk árnyékává váltak,
és már csak a véget várták.
Annét és Margot-t a szüleikkel először
a westerborki tranzittáborba szállították Kelet-Hollandiában.
Érkezésükkor több mint 100 000 zsidót
már deportáltak.
A Frank család végső úti célja a lengyelországi Auschwitz volt.
Később a testvérek Bergen- Belsenbe kerültek, Németországba,
ahol 1945 februárjában tífuszban életüket vesztették.
Először Margot, majd Anne is követte.
Az SS-őrök Bergen-Belsenben
csak egy kicsit voltak idősebbek a Frank nővéreknél.
Fiatal lányok, akik kínzókká váltak.
A legkegyetlenebb közülük Irma Grese volt.
Őt később halálra ítélik
egy csapat SS-tiszt ellen folytatott perben,
amit ugyanazok a brit erők tartottak, akik felszabadították a tábort
1945. április 15-én.
A táborok közelében élő németeket
a felszabadító katonák arra kényszerítették,
hogy menjenek, és nézzék meg mindazt,
amiről mindvégig úgy tettek, mintha nem tudnának.
Az SS-őröket Bergen-Belsenben
a brit katonák arra kényszerítették,
hogy az áldozatok hulláit
puszta kézzel fogják meg,
és dobják közös sírokba őket.
Ide 23 200 embert temettek.
AZ UTOLSÓ NAPJAIDRÓL SEMMIT NEM TUDOK.
AKKOR MÉG REMÉNYKEDTÉL? #KÖZÖSSÍR #MEGSEMMISÍTÉS
Senki sem tudja, hova temették a két nővért.
A többi áldozathoz hasonlóan
közös sírokba kerültek.
Nem maradt más belőlük, mint a nevük egy fekete kövön.
A TE ÉLETED ITT ÉRT VÉGET, AZ ÉN UTAM ITT KEZDŐDIK.
KERESEM A VÁLASZOKAT, A TÚLÉLŐK HANGJÁT. #TANÚ
A vonatút Auschwitzba
hat-hét napig tartott vizeletben és ürülékben ülve.
Étel nélkül a sötétben,
a bűzben,
így mire megérkeztek Auschwitzba,
már szemétnek tűntek,
és a szemetet már
ki lehet dobni.
Ha szarnak néztek ki,
nem gond, hogy lehúzzuk őket a vécén.
Ha Anne túlélte volna, most 90 éves volna.
Talán a tekintete és az arca hasonlítana
ezeknek a nőknek az arcára,
akik máig büszkék rá, hogy túlélték, hogy nekik sikerült.
Nem érzek gyűlöletet.
Inkább megtanultam szeretni az embereket.
De a nácikat gyűlölöm.
Sosem bocsátom meg nekik,
amit a gyermekekkel műveltek,
akiket a gázkamrákba küldtek.
SZÜLETETT 1939. NOVEMBER 16-ÁN, DEPORTÁLTÁK 1944. MÁJUS 3-ÁN.
A gyermekeim jelentik az én bosszúmat a nácikon,
és az unokáim és dédunokáim
által tudok nekik fügét mutatni.
Sokaknak ezek az emlékek titkokból,
hosszú hallgatásokból vagy félszavakból álltak,
hogy megóvják az utánuk következőket
a talán túl kegyetlen emlékektől.
Mégis átadták ezeket az emlékeket
a gyerekeiknek, az unokáiknak, a dédunokáiknak,
mintha minden generációnak új hangot kellene találnia.
Kislányként nagyon nehéz volt megérteni azt,
ami oly sok emberrel megtörtént,
köztük a nagyszüleimmel is.
Aztán megismertük Anne Frank történetét,
és hirtelen volt egy kislány,
akiben magamat láthattam.
A történet egyszerre túl valóságossá vált,
és megrémültem.
Arianna tragédiája,
aki négy koncentrációs tábort élt túl,
immár örök jel marad Lorenzo alkarján.
Azután döntöttem el, hogy magamra tetováltatom a jelét,
miután elolvastam a könyvét.
Megérintett a történet,
és úgy éreztem, fizikailag is összeköt
minket mindaz, ami a nagymamámmal történt.
És a táborokban eltűnt
családtagok hangja
Francesca zenéjében él tovább.
Zsidó vagyok, édesanyám is zsidó, apám katolikus.
A rokonaim közül több mint 40-en
sosem tértek vissza a táborokból.
Úgy vélem, hogy ezzel a tudattal felnőni...
mindig az alapját képezte annak, hogy ki is vagyok én.
Emlékszem, mekkora krízist éltem át az általános iskolában,
amikor hétévesen történelmet kezdtem tanulni.
Rádöbbentem, hogy ez engem és a családomat is érinti,
és hogy mi mindenre képesek az emberek.
Ha 65 évvel korábban születtem volna,
valószínűleg én is áldozatul estem volna.
SARAH LICHTSZTEJN-MONTARD DANZIG, LENGYELORSZÁG, 1928.
1944-BEN PÁRIZSBÓL DEPORTÁLTÁK ÉDESANYJÁVAL
TÁBOROK: DRANCY, AUSCHWITZ-BIRKENAU ÉS BERGEN-BELSEN
Minden segíthet a túlélésben.
Verset szavalni fejből,
receptekről diskurálni,
Edith Piaf-dalokat énekelni.
Az olaszok a „Mammát" énekelték sírva,
zokogtak, miközben énekeltek,
de szép volt.
Ez volt az ellenállás.
Sarah-t a francia földön végzett egyik legnagyobb
tisztogatási akció során tartóztatták le 1942. július 16-17-én.
Több ezer zsidót zártak be a párizsi Téli Kerékpárstadionba,
Sarah-nak mégis sikerült megszöknie onnan.
Két éven át bujkált édesanyjával
a fővárosban.
Később, akárcsak Annét,
őt is letartóztatták.
Anne 15 éves, Sarah egy évvel idősebb volt.
Egy nap anyám barátja megkérdezte:
„Tudtad, hogy a fészerben
van egy Anne nevű holland lány?"
A lány a bejáratnál állt.
Hallotta, amit a barátom mondott, és rám mosolygott.
Oldalra biccentette a fejét, és futólag elmosolyodott.
Már akkor nagyon vékony volt,
de nagyon kedves volt a mosolya.
KÖZÖMBÖSSÉG
SOÁ EMLÉKKÖZPONT MILÁNÓ
A bergen-belseni tragédia
a keleti táborok evakuálásával kezdődött,
különösen az auschwitz-birkenaubeli táborokkal.
1944 novemberétől kezdve
több ezren érkeznek olyan helyekre, ahol a tífusz
bizonyos szempontból ugyanazt a célt szolgálja, mint a gázkamrák:
hogy meghaljanak, méghozzá szörnyű körülmények között.
MARCELLO PEZZETTI TÖRTÉNÉSZ
Szóval a náciknak egyetlen dolguk maradt: megásni a közös sírokat,
amiket magukkal a foglyokkal ásattak meg.
Csak bedobták oda a holttesteket, és ezzel meg is voltak.
Ma a titkos ház szobái
a Prinsengracht 263-as szám alatt Amszterdamban üresen állnak,
így tisztelegve a nácik hatmillió áldozata előtt.
Anne édesapja,
az itt bujkáló nyolc fő egyetlen túlélője
akarta így.
Mégis Anne szobájában vagyunk, pont úgy, ahogy az 1942-ben
élete apró nyomaival állt.
1942. július 11, szombat.
„Drága Kittym!
A hátsó traktus ideális búvóhely.
Bár a ház nyirkos és düledezik,
Amszterdamban, sőt egész Hollandiában
sem lehetne ennél kényelmesebben
berendezett búvóhelyet találni."
Tinédzserszobáján két éven át
az egyik vendéggel, Mr. Pfefferrel osztozott,
aki egy 50-es éveiben járó fogorvos volt,
és akivel soha nem jött ki igazán.
Két ágy egymás mellett és egy asztal.
Az álmoknak már csak a falakon jut hely.
Deanne Durbin, Ginger Rogers és Greta Garbo a Ninocskában,
a német filmcsillag, Heinz Rühmann, Ray Milland,
és Anne másik szenvedélye,
Sonja Henie, világbajnok korcsolyázó Norvégiából.
Mások életének töredékei
vittek némi színt az övébe.
Anne ruhákat és frizurákat nézegetett.
Volt egy képe a holland királyi családról,
és egy portré a fiatal Erzsébetről, Anglia későbbi királynőjéről.
Aprócska világ,
mégis ez volt a mindene 1942. július 6. után,
amikor a Frank család behúzódott titkos rejtekhelyére.
A család eredetileg Frankfurtból származott.
1933-ban jöttek el Németországból,
Hitler hatalomra kerülésének évében.
Azonban a helyi és a migráns zsidók számára
is kemény idők vártak Hollandiában.
PORTUGÁL ZSINAGÓGA, AMSZTERDAM
Majd jöttek az első deportálások
és faji törvények.
1939-ben Hitler bejelentette javaslatát
az európai zsidók megsemmisítéséről.
1942. január 20-án
a Berlinben tartott Wannseei Konferencián
magas rangú náci és német kormánytisztviselők
útjára indították
„a zsidókérdés végleges megoldását."
HOLOKAUSZT EMLÉKKÖZPONT SZKOPJE, ÉSZAK-MACEDÓNIA
Miben különbözik a Soá a többi népirtástól?
Először is
az elkövető az egyik legfejlettebb társadalom
a nyugati civilizációban,
amely a rendelkezésre álló összes eszközt
a pusztítás szolgálatába állítja.
Másodszor, Németország nyilvántartást vezetett.
Így ez lett a történelem legdokumentáltabb népirtása.
Harmadszor, csak Németországban vetődött fel a gondolat,
hogy „Mindenhol kiirtjuk a zsidókat."
Huszonkét érintett országban
tizenkét éven át tartott,
amelyből négyben történtek a gyilkosságok.
Nem düh vezérelte őket,
hanem a megsemmisítés szisztematikus programja.
ARIANNA SZÖRÉNYI FIUME, OLASZORSZÁG, 1933.
1944-BEN DEPORTÁLTÁK A CSALÁDJÁVAL
TÁBOROK: RISIERA DI SAN SABBIA, AUSCHWITZ-BIRKENAU,
RAVENSBRUCK ÉS BERGEN-BELSEN
Nyár volt, amikor Ariannát letartóztatták.
Épp, amikor Anne a normandiai partraszállás
és német katonák Hitler elleni merénylete
felett örvendezett.
Anne bizakodott, és úgy hitte,
októberre ismét az iskolapadban ülhet.
Úgy érezte, közeledik a szabadsága.
Ehelyett Arianna, aki az övét már elvesztette,
szemtől szemben találta magát Irmával,
azzal a csinos nővel,
aki makulátlan egyenruhát viselt,
és fegyvert tartott a kezében.
Arianna mindössze 11 éves volt.
Futkároztam egy kicsit,
és az én blokkom előtt lelassítottam,
mert láttam felém jönni
három-négy jól öltözött nácit.
Irma Grese mögöttem volt.
Ők mind szerelmesek voltak belé.
Puszta kíváncsiságból hirtelen megfordultam,
és Irma Grese fegyvert szegezett rám.
Csak akkor döbbentem rá, hogy meghalhatok.
HOGY VÁLHATNAK EMBEREK ENNYIRE EMBERTELENNÉ?
ELKÉPZELNI SEM TUDOK EKKORA KEGYETLENSÉGET #BÁTORSÁG #KITARTÁS
Ha nem vagy egyedül, gyakran könnyebb a túlélés.
Ha van egy hozzád közel álló nővéred, aki segíthet.
Egy anya, aki kész életét adni egy kanál levesért.
Egy barát, aki megtanítja, miként lopj kenyeret
egy haldokló zsebéből.
A táborban ez nem számított bűnnek.
A táborban gyorsan fel kellett nőni,
fegyelmet tanulni, önzőnek és brutálisnak lenni a túlélésért.
Mégis, olykor a túlélés csak a szerencsén múlott.
TATIANA ÉS ANDRA BUCCI FIUME, OLASZORSZÁG, 1937. ÉS 1939.
1944-BEN DEPORTÁLTÁK A CSALÁDJUKKAL
TÁBOROK: RISIERA DI SAN SABBIA ÉS AUSCHWITZ-BIRKENAU
Emlékszem egy alakra,
aki Mengele lehetett,
és megkérdezte, hogy szeretnénk-e látni anyánkat.
Joseph Mengele,
akit Auschwitzban dr. Halálnak hívtak,
felügyelte a gyermekeket.
Főleg ikreken kísérletezett.
Andra és Tatania négy- és hatéves volt,
és egy nap a barakk előtt sorakoztak.
Testvérek voltak, de ikreknek nézték őket.
Ezért voltak még életben.
Unokatestvérük, Sergio, ugyanabban a sorban állt.
Egy orvos Neuengammében kísérleteket végzett felnőtteken.
A tuberkolózis és a nyirokcsomók közti összefüggést kutatta,
és gyermekekre is ki akarta terjeszteni a kísérletét,
ezért kérte Mengelétől ezeket a gyerekeket.
A hozzájuk közel álló egyik gondviselő
figyelmeztette őket.
„Ha szólnak, hogy lépjetek előre,
ha látni akarjátok édesanyátokat, ne tegyétek!"
Figyelmeztettük Sergiót, hogy ne lépjen előre, de nem hallgatott ránk.
És 20 gyerek,
tíz fiú és tíz lány előrelépett.
Ha belegondolok, hogy azt hitte,
az anyukájához megy,
ehelyett a halálba ment a hetedik születésnapján,
még mindig leírhatatlan fájdalommal
nyomja a szívem.
Miért a zsidók?
Hitler egy felsőbbrendű fajt igyekezett létrehozni,
és tulajdonképpen úgy hitte,
hogy a világban a hatalmasok uralkodnak,
és ha nem uralkodnak, akkor gyengék.
Otto Frank hónapokon keresztül dolgozott
a búvóhely kialakításán
pektin- és fűszergyáránák hátsó részében.
Otto Frank többször is próbált vízumot szerezni
magának és a családjának, hogy elhagyják Hollandiát,
például az USA-ba, de végül nem sikerült.
1942. július 5-én
Margot-t felhívták,
hogy menjen dolgozni egy német táborba.
Ha két-három napon belül
nem jelentkezel a rendőrségen,
akkor érted mennek.
Anne és a szülei bőröndök nélkül futottak.
A mellkasukon viselték a sárga csillagot,
alantasságuk stigmáját.
Egyrészt
van egy zavarba ejtő számunk:
Hollandia zsidó lakosságának 75 százalékát
deportálták és megölték,
a nyugat-európai országok közül messze a legnagyobb százalékban.
Ugyanakkor mi vagyunk az az ország és város,
ahol még a tömegközlekedés
is sztrájkba lépett 1941 februárjában az amszterdami
zsidó lakosságot
ért bánásmód elleni tiltakozásul.
Egyedüli példaként Európában,
sehol máshol nem adták
az ellenállás ilyesfajta jelét
elképesztően bátor, hétköznapi emberek.
Amint a nácik eldöntötték,
hogy a zsidókat fizikailag is megsemmisítik,
olyan táborokat terveztek,
amiket kizárólag megsemmisítésre szántak
a kelet-európai gettókban élők számára.
A nyugat-európai zsidók helyzete más volt.
Túl kevesen voltak ahhoz, hogy a keletiekhez hasonló gettókat építsenek.
Ezért a nácik itt más stratégiához folyamodtak.
A helyiek együttműködésével razziáztak.
És ekkor kezdtek tranzittáborokat építeni.
A végcél egyetlen tábor volt.
A zsidók megölését szolgáló létesítmény,
ahol az emberek egy kis része dolgozott
pusztán azért, hogy késleltessék halálukat.
Csak időnként kerültek még közéjük
szintik és romák.
@KATERINAKAT WESTERBORKBA, HOLLANDIÁBA UTAZOTT
BERGEN-BELSENBŐL.
WESTERBORKI TÁBOR, HOLLANDIA
Odakint Európa lángokban áll.
De az éhínség, a háború és a razziák híre
eljut a ház lakóihoz is,
akik lassú és csendes életet élnek.
Anne elmeséli Kittynek, miként tud felülkerekedni az unalmon,
a végtelen órákon,
az összezártságon;
mesél az apró féltékenykedésekről Margot-val
és a veszekedésekről anyjával.
1942. szeptember 28, hétfő.
„Drága Kittym!
...semmit sem hagynak annyiban, amit én csinálok:
egyenként és részletezve bírálják és szóvá teszik a magatartásomat,
jellememet, modoromat, s (...) csendben
le kell nyelnem a sok sértést, korholást."
Úgy tartják, a felnőtté váláshoz végeznünk kell szüleinkkel.
Anne is így tesz, mint minden kortársa.
Lázad, ellenkezik, és kritizál.
Ugyanakkor kedves, ironikus és vicces is.
Nagyon okos tinédzser, nagyon élénk lány,
aki kíváncsi a világra.
Csordultig van ambícióval, érzésekkel, szeretettel, képzelőerővel.
NATHALIE ZAJDE ETNOPSZICHOLÓGUS
A bezártság, amiben hirtelen találja magát
továbbfejleszti az intelligenciáját és a gondolkodását.
Majd' kiugrik a bőréből,
amikor kap egy pár piros cipőt Mieptől,
aki apja négy alkalmazottjának egyike,
és aki segítette a búvóhelyen rejtőzködők túlélését.
Miep az, aki megmenti és megőrzi a lány naplóját
a letartóztatása után.
Anne tanul, falja a könyveket, és hangulata gyakran ingadozik.
Az egyik pillanatban a családja homlokán
éktelenkedő sebeken derül, mert képtelenek
megszokni a forgóajtó méretét,
majd a következő percben
kétségbeesik szerettei jövőjét illetően.
A szavain keresztül látom őt.
Bizonyos részekben egy fiatal, vicces lánynak látom,
a szöveg más részeiben pedig egy olyan lány,
akivel sosem barátkoztam volna az osztályban.
Más bekezdésekben lenyűgöz, ahogyan leírja
a környezetét, a politikai helyzetet,
és tanújelét adja, hogy érti mindazt, ami a társadalomban végbemegy.
Ez a kilátás a rejtekhelyről,
a hátsó traktusból a világra, egészen lenyűgözött.
1942. október 9, péntek.
„Drága Kittym!
Zsidó ismerőseinket
csoportosan elhurcolják.
A Gestapo nem bánik velük kesztyűs kézzel,
egyszerűen tehervagonokba rakják őket, s elszállítják Westerborkba.
Az emberek alig kapnak enni,
inni még annyit se,
mivel víz csak napi egy órát van,
és több száz embernek van ott egyetlenegy mosdója
és W.C. is kevés.
Ha már Hollandiában ilyen rossz a soruk,
hogyan élnek majd a távoli, barbár vidékeken,
ahová elszállítják őket?
Meggyőződésünk, hogy legtöbbjüket legyilkolják.
Az angol rádió szerint gázzal ölik meg őket.
Talán ez a leggyorsabb halál.
Egészen fel vagyok dúlva."
Anne és családja az utolsó Auschwitzba
induló konvojban hagyta el Westerborkot
1944. szeptember 3-án.
WESTERBORKI EMLÉKMŰ, HOLLANDIA
ITT MINDEN KŐ EGY ÁLDOZATOT JELKÉPEZ: ZSIDÓKAT, ROMÁKAT, PARTIZÁNOKAT.
102 000 ÉLET. MIND KIOLTOTTÁK. #ÜLDÖZÉS #ELLENÁLLÁS
Emlékszem, mennyit hógolyóztunk.
De a halál mindig körülvett minket,
mert a táborban, a körletek között
halomban hevertek a holttestek.
A látvány,
hogy holttesteket próbálnak betuszkolni a barakkba,
számunkra mindennapossá vált.
@KATERINAKAT PRÁGÁBA UTAZOTT, A CSEH KÖZTÁRSASÁGBA
A HOLLANDIAI WESTERBORKBÓL.
ZSIDÓ
HELGA WEISS PRÁGA, CSEHSZLOVÁKIA, 1928.
1941-BEN DEPORTÁLTÁK A CSALÁDJÁVAL
TÁBOROK: TEREZÍN, AUSCHWITZ- -BIRKENAU, FREIBERG, MAUTHAUSEN
Amikor a rendőrség bekopogott Helgához,
1941. december 4-ét írtunk.
Odakint a Moldva csendesen folydogált.
Már besötétedett.
Prágában a zsidók számára
a kijárási tilalom már órák óta él,
de otthon mégis nagy volt a zűrzavar.
Induláshoz készülődtek.
Az elszállítóparancsok mindig éjjel érkeztek.
Helga, mint Anne, 12 éves volt.
Mindketten a faji törvényeknek estek áldozatul.
Az iskolából már eltanácsolták őket,
és Annénak is ott kellett hagynia Montessori-intézetét.
Az első rajzom Terezínben
hóembert építő gyerekeket ábrázolt.
Természetesen ennek nem sok köze volt a valósághoz,
mert Terezínben nem csinálhattunk ilyesmit.
Inkább a gyermekkorom emléke volt.
Sikerült titokban odaadnom apámnak,
aki azt mondta: „Azt rajzold, amit látsz!"
Így kezdtem megörökíteni a mindennapjaimat Terezínben.
Szóval ez a hóember volt az első rajzom ott,
de az utolsó, amit kislányként készítettem.
MIBŐL LEHET ERŐT MERÍTENI? MIKÉNT ALKALMAZKODHATUNK?
VAJON ÉN KÉPES LETTEM VOLNA RÁ? #LÁZADÁS #KÉPZELŐERŐ
Körtáncot kellett járnunk.
Németül kellett énekelnünk, hogy
„Mutasd a lábad, mutasd a cipőd!"
Már fájt a lábam,
és cipőm sem volt. Csak fél pár volt meg, de talp nélkül.
Nem akartam németül énekelni és körtáncot járni,
miközben anyám valahol
talán épp az ételre várt.
A kápó sokszor rám húzott,
és kiabált, hogy énekeljek és forogjak.
A lábamat sebek borították, mert az átkozottak korbácsa
gumiból volt,
benne vashuzallal.
Szívesen játszottam volna...
de nem abban a táborban.
A tetvekkel játszottunk.
Ha csak rágondolok, viszket a fejem.
Talán öten-hatan voltunk. Fogtuk a tetűnket,
és letettük öt centiméterre a ruhánk szegélyétől.
Az nyert, akié hamarabb elérte a ruhaszegélyt.
Nyeremény nem volt, csak játszottunk.
1942. november 19, csütörtök.
„Drága Kittym!
Mindez a régi idők rabszolgavadászataira emlékeztet.
És mindez nem tréfa, hanem szomorú valóság.
Esténként
sokszor látom, amint ártatlan emberek
és síró gyermekek vonulnak,
egyre csak vonulnak végig az utcán
néhány gazember parancsszavára, akik úgy ütlegelik és kínozzák őket,
hogy majd' összeroskadnak.
És senkit sem kímélnek."
Erkölcsi szemszögből nézve
e történelmi időszak tanulságát azokból
a pillanatokból vonhatjuk le,
amikor embereket dönteni láttunk:
döntöttek, hogy segítenek,
döntöttek, hogy kollaborálnak, hogy elkövetőkké válnak,
de a legtöbben nem hoztak döntést.
Éjjel a ház vendégei
a Radio Orange-ot hallgatták,
a BBC sugározta adást
a száműzött holland kormánytól.
Visszafojtott lélegzettel
követték a fejelményeket a normandiai partraszállás után.
Otto egy térképet tett fel a falra,
amin minden győzelmet egy gombostűvel jelöltek.
Mellette pedig az élet jeleként
vezette lányai magasságát.
Anne két év alatt 13 centimétert nőtt,
Margot egyet.
Elkezdtem védelmező akadályokat építeni
a művészeten keresztül.
Adorno mondta, hogy Auschwitz után nem létezhet költészet.
Én ennek pont az ellenkezőjét gondolom.
Az, amit a szépség, a művészet és a zene
adhat az embereknek,
az lehet az egyetlen válasz az emberi történelem borzalmára.
Mi, akik nyomon követtük
az elmúlt 30 évben a túlélők és családjaik sorsát
egy olyan elemet figyeltünk meg,
amely a negyedik generációban is látható.
Hogy mi volna az?
A Soá halottai.
A Soá halottai bosszúra vágynak.
Ez az utódoknak jelent terhet.
Ez egy küldetés. A Soá halottai azt kérik,
„Állj értünk bosszút holtunkban is!
Mondd, hogy ennek vagy annak vagy a fia vagy a lánya, zsidó,
vess véget annak, amit a nácik velünk tettek,
mondj értünk kaddist!"
A gyászoló kaddisa
az egyik legősibb zsidó ima.
Ezek a szavak kísérnek minden elhunyt zsidót.
Ám a koncentrációs táborban
a gyász szavai
azoknak is, akik már nem hittek Istenben,
értelmüket veszítették.
Sírjaik immár e falak
rajtuk a nevükkel,
gondosan újrafestve, nehogy elhalványuljanak.
A Soá-emlékművekhez az emberek
azért jönnek, hogy betöltsenek egy űrt,
és rátaláljanak örökségükre.
A nagyapám a táborban halt meg.
Az apámat deportálták.
Úgy vélem, hogy ez a trauma továbbörökíthető,
én is továbbadtam a lányaimnak.
Bár többet adtam egy traumánál...
ALAIN GRANAT IGAZGATÓ, JEWPOP.COM
...egy történetet, egy örökséget és felelősséget.
Megalapítottam egy online magazint.
Jewpopnak hívják, és legnagyobb meglepetésemre
a legolvasottabb cikkek a Soáról szólnak.
@KATERINAKAT PRÁGÁBÓL PÁRIZSBA, FRANCIAORSZÁGBA UTAZOTT
SZERETNÉM MEGÉRTENI, HOGY ÉREZNEK A TÚLÉLŐK GYERMEKEI ÉS UNOKÁI.
PÁRIZSBA TARTOK, HOGY TALÁLKOZZAM VELÜK #ÖRÖKSÉG #ÁTADNIASTAFÉTÁT
SOÁ-EMLÉKMŰ, PÁRIZS
Fanny 1942-ben négyéves volt,
amikor édesanyja talált neki egy dadust Sucy-en-Brie-ben,
nem messze Grenoble-tól.
Ott rejtették el, hogy elkerülje az üldözést.
Most Izraelben él,
és a Soá-emlékművet jött megnézni Párizsban.
Az útra tíz unokája közül hárman is elkísérték.
Egy elbújtatott lány vagyok.
Magamban hordozom az emlékét
a nagyapámnak, aki éhhalált halt a Łódź-i gettóban,
az apámnak, akit a négyes számú konvojjal deportáltak, de visszatért,
a férjem apjának, akit kegyetlenül meggyilkoltak,
és megfojtottak az auschwitzi kápók.
Amikor a Soáról beszélek, sokszor meg is nevettetem a gyerekeket.
Azt mondják: „Asszonyom,
ön a Soáról mesél nekünk, mi mégsem félünk."
Nem azért mesélem, hogy megrémítselek.
Azért mesélek róla, hogy ti is elmondhassátok másoknak,
hogy ez nem kitaláció, nem csak mese,
hanem ez az igazság.
Láttuk a képeket a falon.
Mondták, hogy ők mind meghaltak,
és ők is a családhoz tartoztak,
de nem értettük, hogy ez mind bennünk is lakozik.
Azt hiszem, csak amikor már elköltöztem
egy másik országba,
és felnőttem, és saját családom lett,
akkor találtuk meg a közös nyelvet.
Beszélgetni kezdtünk egymással.
És először éreztem ezeket a történeteket valósnak,
és már nem voltak olyan letaglózóak,
mert nem hatmillió emberről volt szó,
hanem a nagymamámról, az apjáról, az ő húgáról.
Valódi emberek voltak.
Nehéz ezt kisgyerekként felfogni.
És most, hogy 30 vagyok,
már tudok arról dönteni,
miként szeretnék aktívan részt venni
az emlékezésben.
Ez jó lépésnek tűnt: eljönni a nagymamámmal,
látni, és vele lenni.
Ő nem veszi a dolgokat természetesnek,
ezt tanultuk tőle.
Omerrel, aki katona volt,
beléptünk Auschwitzba kezünkben az izraeli zászlóval,
és eljöttünk Auschwitzból kezünkben az izraeli zászlóval.
A túlélők évekre hallgatásba burkolóztak.
Trauma, szégyen, a félelem, hogy nem hisznek nekik.
Azt hiszem, nincs is annál szörnyűbb,
mint elmesélni valami olyasmit, mint amin a túlélők átmentek,
erre valaki azt mondja:
„Jó, de nem csak te szenvedtél."
Vannak olyan 75 évesek,
akik csak ma döntöttek úgy, hogy részt vesznek a találkozókon.
Azt mondják: „Végre kitörhetek a névtelenségből,
és újra zsidó lehetek."
A gyerekeim katolikusként nevelkedtek, a férjem is katolikus,
de többé nem kell elrejtőznünk.
Meg kell ismernem más zsidókat is, hogy elmondhassam, én is zsidó vagyok.
1943. november 8, hétfő este.
„Drága Kittym!
Látom nyolcunkat itt a hátsó traktusban,
ahogy az ég egy kis kék sávján lebegünk
súlyos, sötét felhők közepette.
Az a kerek folt, amely a mienk,
egyelőre még biztonságos,
a felhők azonban egyre összébb tömörülnek,
egyre szűkebb a kör, amelyen kívül
ott leselkedik a veszély.
Már-már úgy szorongat bennünket,
hogy kétségbeesésünkben
egymásba ütközünk.
...vagy lefelé tekintünk, ahol folyik a harc...
vagy felfelé, ahol csend van és szépség.
Közben bekerít
bennünket a sötét tömeg,
Áthatolhatatlan falként állja el a felfelé vezető utat,
s készül mindnyájunkat eltaposni, bár egyelőre még nem tud ránk lecsapni.
Csak kiáltani vagy könyörögni tudok: 'Ó, kör, drága kör, tágulj,
nyílj meg előttünk!'"
MILYÉN SZÉP IS A SZABADSÁG, KORLÁTOZÁS NÉLKÜL MOZOGNI.
ANNE, MOST MÁR TUDOM, HOGY SEMMI SEM MAGÁTÓL ÉRTETŐDŐ.
#TOTALITARIZMUS #JOGOK
A háborút követően
a holokauszt a háttérben maradt,
mintha csak egy lett volna a nácik sok bűne közül.
Csak Adolf Eichmann tárgyalása alatt,
amely 1961. április 11-én kezdődött Jeruzsálemben,
tört meg a csend.
Nem csak hogy esküdtszék elé állt
az egyik vezető, aki felelős volt
a deportálások során történtekért
és a zsidók megsemmisítéséért,
hanem ez volt az első alkalom is,
hogy elmesélték egy népirtás történetét.
A tárgyaláson szólaltak fel az áldozatok.
A 111 tanú hangja
15 évnyi hallgatás után
napról napra
vált emlékekké és vádakká.
1961-ben születtem Eichmann tárgyalása alatt.
Húsz nap késéssel jöttem a világra.
Sok évvel később rájöttem, hogy azért késhettem
mert anyám félt gyermeket szülni.
Ezért talán mindig is tudtam.
Emlékszem a történetekre, amiket kis koromban mesélt.
Emlékszem a fura válaszaira,
mint például amikor kellett valami, általában azt mondta:
„Tégy úgy, mintha más nem volna a világon."
Önállóságra nevelt minket.
Ahhoz, hogy jóvátegye az anyja múltját,
Laurának el kellett tőle távolodnia.
Párizsba ment,
és egy pszichológiai kísérletbe fogott.
Soha nem beszélt róla a gyerekeinek.
Hagyta, hogy Arianna tegye meg, amikor tinédzserek lettek.
A tetoválás az identitáshoz kötődik.
Nem tudtam, hogy ez az identitás jelentheti-e azt,
hogy hiányzott néhány családtagom,
akikkel sosem találkoztam.
Először a nagymamámmal beszéltem róla,
mert tényleg ő volt az egyetlen,
akinek adtam a véleményére.
Az elején azonnal nemet mondott.
Egy védelmező nemet. Szerintem félt,
hogy esetleg valami hasonló történik,
de most már, azt hiszem, büszke rá.
A legjobban a tudat fájt, hogy visszafelé egyedül volt.
Egyedül a borzasztó fájdalommal, hogy a családja nélkül tér haza.
Mert ezt az űrt nem lehet betölteni.
Ez egyfajta magány... és talán mi, a gyerekei
is egy kicsit felelősnek érezzük magunkat.
Ennyi.
Menten elsírom magam.
A gyermek ott van az első sorban.
Egy túlélő gyermekére
várhat a feladat, hogy jóvátegye a történelmet,
az a küldetése, hogy betöltse azt az űrt, amit soha nem lehet már betölteni.
Mire is lehetnél képes a táborok után?
Nem hiszem, hogy valaha is eljött volna a táborokból.
Egy darabkája ott maradt.
A szőke kislány a képen Arianna.
A fénykép aznap készült,
amikor hét testvérével együtt megkeresztelték
1935. május 5-én.
Édesapja zsidó,
édesanyja keresztény katolikus volt.
A nácik szemében Szörényiék úgynevezett keverékek voltak,
mégis közülük kilencen kerültek táborokba.
Arianna és a bátyja, Alessandro,
túlélték a pusztítást.
Holttestek pakolására kényszerítettek minket.
Két lány fogta a két kart, másik két lány a két lábat.
De négyen sem voltunk elég erősek.
Így csak vonszoltuk a holttesteket,
míg egy nap a nácik rájöttek,
hogy nem boldogulunk, és megvertek minket.
Büntetésképp órákon át kellett egy nehéz kővel a kezünkben állni,
csak hogy megmutassák, ők az erősebbek,
nekünk pedig engedelmeskednünk kell nekik.
Odakint tragédia várt mindenkire.
1943. január 13, péntek.
„Órák hosszat beszélhetnék a nyomorúságról,
ami együtt jár a háborúval,
de ezzel csak magamat szomorítanám.
Nem marad más hátra, mint magunkra erőszakolt nyugalommal bevárni
ennek a (...) végét.
Csak várunk mindnyájan, zsidók is, keresztények is;
vár az egész földgolyó,
és sokakra már csak a halál vár."
Megérkezvén Auschwitzba,
gyakorlatilag lehetetlen volt felfogni.
Primo Levi szavaival élve: „Itt nincs miért,
és ha nincs miért, akkor nem lehet megérteni azt,
amit látsz."
Az én számom a 7142.
Ha majd eltemetnek, a férgek majd leeszik rólam,
de egyelőre ez az én jelem,
az élet jele, és megtartom.
Anyám nagyon előrelátó volt,
ami később hasznosnak bizonyult a családunk újraegyesítésében.
Mindig emlékeztetett minket a nevünkre,
és hogy Olaszországból jöttünk.
Andra és Tatiana magára maradt
rögtön a tetoválás után,
de édesanyjuk néha titokban meglátogatta őket.
A börtön, a kimerültség és a nélkülözés
már nyomot hagyott rajta.
Nem mertünk közeledni hozzá,
mert valószínűleg megijedtünk.
Már nem a mi gyönyörű anyánk volt.
Hihetetlenül sovány volt.
Az emlék, hogy nem akartuk megölelni őt,
akkor rohant meg,
amikor a fiamat, Stefanót tartottam a karomban,
és a gondolataim azokba az időkbe kalandoztak,
hogy mennyire megbánthattuk ezzel.
Pedig épp az édesanyja gondolata volt az,
ami életben tartotta Ariannát,
akit Auschwitzban elválasztottak az anyjától
és öt nővérétől.
Néha anya meglátogatott,
és amikor egy délután megláttam, azt mondtam neki,
„Szeretnék adni neked valamit."
És adtam neki egy kocka vajat
és két főtt krumplit.
Aztán elszaladtam sírni.
A nővérem azt mondta nekem: „Ha még egyszer sírni látunk a kerítésen át,
többé nem viszem el anyát hozzád."
Onnantól kezdve igyekeztem erősebb és okosabb lenni.
Úgy tettem, mintha nem sírnék,
de mindig félretettem valamit anyámnak.
Kétszázharmincezer gyermeket és tinédzsert
deportáltak Auschwitzba.
Csupán 700-at találtak életben,
amikor a szovjetek 1945. január 27-én megérkeztek.
Anne generációja odaveszett.
„Drága Kittym!
...ha az ember már másfél év óta el van zárva a külvilágtól,
néhanapján igazság ide,
hála oda,
nagyon elege van.
És hát jó volna biciklizni, táncolni, fütyülni,
a fiatalságomat kiélvezni,
tudván, hogy szabad vagyok."
Anne és több ezer tinédzser optimizmusa
továbbra is táplálta
a lehetséges szabadság illúzióját.
A hozzá hasonló lányok, mint Sarah a franciaországi drancyi táborban,
mindenáron hinni akartak a jövőben.
„Üzenem Jeannak, hogy elmegyünk, de visszajövünk,
üzenem Louis-nak, hogy nem tudjuk, hova visznek minket,
de még látjuk egymást!"
A remény szavai tovarepültek a drancyi lakásokból,
a tranzittáborból,
ahol legalább 700 000 francia zsidó fordult meg.
Egy cetli, egy segélykiáltás, hogy a bent lévők
Franciaországba és a rokonaikhoz próbáltak eljutni.
Egy levél, mint ez is itt, Sarah kezében,
melyet édesanyja, Marie írt egy nappal
a lezárt konvojban Auschwitzba indulásuk előtt.
SOÁ-EMLÉKMŰ DRANCY, FRANCIAORSZÁG
INTERNÁLÓ TÁBOR ZSIDÓKNAK, AKIKET KÉSŐBB HALÁLTÁBOROKBA DEPORTÁLTAK.
AZ IDŐ VAJON ELTÖRLI AZ EMLÉKEKET? #ELVÁLÁS #ISMERETLEN
A Drancyban fogvatartottak mind tudták,
hogy egy konvojon keletre viszik majd őket...
SIMON DAVAL FÉNYKÉPÉSZ
...nem tudták, hova,
és azt kezdték mondogatni, hogy: „Megyünk Picsipojba."
Picsipoj egy meghatározhatatlan, mitikus hely.
Kétezer kilométer az út
Drancyból és Auschwitzba.
Ez volt a francia zsidók halálfolyosója.
Barátommal, a fotográfus Jean Francois Lamival
ugyanazt a halálutat akartuk bejárni.
Kelet-Németországhoz vagy Lengyelországhoz közeledve
mintha visszamennénk a történelemben.
Ami a fennmaradt nyomokat illeti,
máig vannak náci szimbólumokkal megmaradt graffitik.
Igen felkavaró napjainkban látni
a gyűlölet jeleit, mint amilyenek a náci szimbólumok.
Képtelenség, hogy ez a barbárság ma is létezzen!
Látjuk a neonácikat,
támadásokat, antiszemitizmust, rasszizmust,
és mindez arra utal,
hogy semmit nem tanultak a történtekből.
A franciaországi helyzet aggodalomra ad okot.
Bizonyos mozgalmakkal és gyűlésekkel
a rasszizmus gyors népszerűsödését látjuk.
Azt mondom a fiataloknak: „Mi vagyunk az utolsó tanúk,
és ti vagytok az én tanúim. Csukjátok be az ajtót
a tagadók és neonácik előtt,
mert mindenütt sokan vannak."
Az antiszemitizmus erősödik egy olyan légkörben,
ami lehetővé teszi a gyűlölet kifejezését.
S immár ezek kombinációjával van dolgunk:
az internet a hangosbeszélő,
a közösségi média platform a gyűlölködők közösségének,
és ezért olyan veszélyes a napjainkbeli jelenség.
Annéról sok fénykép
és mindössze egy videó maradt fenn.
Anne kihajol amszterdami otthonának ablakán,
ahol a Frank család a bujkálás előtt lakott.
Lent egy ifjú pár látható.
Anne szomszédja esküszik.
Bentről szólnak neki, mire megfordul, és mosolyog.
Majd visszafordul, és újra elmerül a kinti eseményekben.
Anne Frank, kislány mivolta dacára,
a Soá ikonjává vált.
Igaz, hogy Anne Frankot kihasználják
egyértelműen antiszemita vagy rasszista emberek.
Ezt láthattuk néhány olasz stadionban.
Szerintem ikonikus státusza áll e mögött.
Ha bántani kell valakit, gonoszkodni kell,
nagyon erős szavakat és képeket kell találni.
És mi lehetne erősebb Anne Frank arcánál, hogy azt mondják,
ez mind semmi, meg sem történt,
ez is csak egy arc.
Több tucat fénykép készült erről az arcról.
A meghitt családi élet és apja kedvességének pillanatai.
Ám a fotók sorának vége szakad Anne közel 13 éves korában,
mikor a család rejtőzködni kényszerül.
Innentől kezdve Anne arca eltűnik.
Naplójának szavai súlyos örökségként maradtak ránk.
1944. február 23, szerda.
„Drága Kittym!
Közben a nyitott tetőablakon
kinéztem Amszterdamra,
végig a háztetőkön, egészen a látóhatárig,
amely olyan halványkék volt, hogy szinte beleolvadt az összképbe.
Amíg ez lehetséges – gondoltam –
amíg ebben gyönyörködhetem,
láthatom a napot s a felhőtlen eget, nem lehetek szomorú."
Peter van Pels 16 évesen érkezett a búvóhelyre
édesanyjával és édesapjával.
Kezdetben Anne számára
csak „egy elég unalmas és félszeg kamasz" volt.
Már majdnem két év telt el.
Megjött az első menstruációja,
és elkezdte felfedezni a szexualitását.
A naplójában Peter
immár „kedves és jó" fiú.
Ő az, akivel ölelkezve órákig beszélgethet
titokban a padláson, az ég egy darabkája alatt.
ANNÉRA ÉS PETERRE, ELSŐ ÉS EGYETLEN SZERELMÜKRE GONDOLOK
#TITKOSSZERELEM #FOGSÁG
1944. április 16, vasárnap.
„Drága Kittym!
Jegyezd meg a tegnapi napot,
mert az egyik legdöntőbb napja életemnek.
Ugye minden lánynál
nagy esemény az első csók?
Hát, nálam sem kevésbé fontos."
Peter az, aki kezdeményez,
még ha ügyetlenül is közeledik,
s a csók végül félig Anne arcán,
félig a fülén csattan.
Majd Anne így folytatja:
„Ó, de gyönyörű volt!
Szóhoz se jutottam a boldogságtól.
Azután esetlenül megsimogatta az arcom meg a karom,
majd felborzolta a hajamat.
Eközben összeborult a fejünk.
Édes Kittym, le sem tudom írni, mit éreztem,
de azt hiszem, mind a ketten
mérhetetlenül boldogok voltunk."
Tizenkét nappal később elcsattan egy igazi csók is,
és Anne ezúttal átveszi az irányítást.
1944. április 28, péntek
„Drága Kittym! Peter hozzám lépett,
én átkaroltam a nyakát,
megcsókoltam a bal arcát,
s éppen készültem a jobbat is megcsókolni, amikor a szám összeért az övével
s egyetlen csókban forrt össze.
Szédülten öleltük egymást, s újabb és újabb csókok következtek,
mintha sosem akarnánk abbahagyni."
Annéval mindketten 1929-ben születtünk.
Tizennégy évesen
tapasztaltuk meg az első szerelmet.
Anne Frank beszél is róla a naplójában.
Én is megemlítem a naplómban.
Ott, Terezínben ért az első szerelem.
Elrejtettem Otto két ingét.
Nem tudom, miért tartottam meg éveken át.
Emlékként őrzöm őket.
Tudom, hogy Dachauba került,
s a felszabadítás után pár nappal halt meg.
Helga otthona pillangókkal van tele
egy, a táborban hallott vers emlékére,
amit egy barátja, Hanush szavalt.
A versben ez állt: „Nincs pillangó,
nincs több pillangó Terezínben."
Helgának a rajzolás segített elviselni mindezt,
miképp az írás segített Annénak.
Egyszer olvastam egy történetet
egy csellistáról.
Azt mondja, úgy élte túl, úgy bírta ki ép ésszel,
hogy folyton a zenére gondolt.
Fejben újra és újra csak zenélt.
Egy zenész,
aki az egész repertoárját szinten tartotta,
minden darabot, amit csak tudott. Mélységesen megérintett.
A terezíni volt a legnagyobb
gettó Csehszlovákia elfoglalásakor,
ugyanakkor a haláltáborok előszobájaként is szolgált.
A megszállt országokból a nácik ide küldték
a háborús hősöket, a vezető értelmiségieket,
tudósokat, zenészeket, színészeket...
hírességeket, zsidókat és félzsidókat.
A nácik meg akarták mutatni a világnak,
hogy míg a németek háborúban vagy bombázás alatt állnak,
a zsidók félelem nélkül élnek egy erődítményben,
ahol akár még kulturális eseményeket is szervezhetnek.
Így bemutatták ezeket a zsidókat, akiknek látszólag paradicsomi életük volt.
Még filmet is forgattak róluk.
A Führer
egy várost ajándékoz a zsidóknak.
Megszervezik még
a Vöröskereszt látogatását is,
akik sajnos alátámasztják ezt a hatalmas megvezetést,
ezt a bődületes csalást.
Mikor Helgát Auschwitzba szállították,
a nagybátyja egy fal mögé rejtette a rajzait,
így megmaradtak.
A táborokban sem felvételt, sem fotót nem lehetett készíteni.
A mindennapi élet apró nyomai azért
időnként előkerülnek,
mint ezek a képek, melyeket ott készített egy munkás,
akit a táboron kívülről hívtak árkot ásni.
A képek egy lányról készültek,
aki legelni viszi a birkáit.
A lány Doris Grozdanovičová.
Ez volt az ő feladata a táborban.
Most 93 éves, és Prágában él.
Otthonában több mint 1000 plüssbirka található.
Ajándékok a világ minden tájáról.
Édesanyám ott halt meg 50 évesen...
...beteg volt.
A nagymamám két héttel a megérkezésünk után ment el.
Édesapámról
tudtam, hogy deportálták,
de azt reméltem, hogy visszatér.
Soha többé nem láttam.
Bármi történjék is,
Doris minden héten elzarándokol
Terezínbe, és elmeséli a történetét;
a lázadás és a bátorság történetét.
Terezínt csak
egy fiatal lány szemén keresztül látom.
Majd' három és fél évet töltöttem ott,
és négy születésnapot ünnepeltem közben.
Tizenhat, 17, 18 és 19 éves voltam,
és nem tapasztalhattam meg, mit jelent szabadon élni.
Terezínnek van egy himnusza,
amit Karel Švenk írt.
Idézem:
„Ha egyvalaki úgy akarja, minden oda
Egymás kezét fogva
A gettó romjain nevetünk"
Szegény Karel Švenk egyáltalán nem nevetett,
mert meghalt a halálmenetben.
@KATERINAKAT PÁRIZSBÓL, FRANCIAROSZÁGBÓL AMSZTERDAMBA, HOLLANDIÁBA UTAZOTT
VÉGRE AMSZTERDAMBAN! MENNYI FÉNY!
ANNE, HAMAROSAN A TITKOS OTTHONODBAN LESZEK #VÁRAKOZÁS #MEGHATOTTSÁG
1944 tavaszán,
mikor Doris magára maradt Terezínben,
Anne a naplóját szerkeszti;
javítgatja és újraírja.
Hallotta a rádióban,
hogy Hollandia oktatásügyi minisztere,
akit Londonba száműztek,
ígéretet tett, hogy a hollandok beszámolóit megpróbáltatásaikról
megjelentetik,
ha a háború véget ér.
Anne úgy véli, a több füzetben
vezetett írásait
átdolgozhatja regénnyé.
Már a címe is megvan.
Het Achterhuis, ami hollandul annyit tesz: „Hátsó ház."
Ezt a címet Otto Frank is megtartotta 1947-ben,
amikor komoly belső vívódás után
a napló kiadása mellett döntött.
Anne azt írta: „Ha Isten életben hagy,
...az emberiség szolgálatában szeretnék dolgozni.
Tehát a feladatom adott."
Amikor Otto Frank megtudta, hogy a napló
fogadtatása pozitív,
azonnal leszögezte, hogy ez nem az ő sikere,
hanem a lányáé.
Küzdeni akart a diszkrimináció ellen,
az antiszemitizmus ellen a naplóval,
de túlélőként saját tapasztalataival is.
Németként sokat töprengtem azon,
hogy bűntudatot kell-e éreznem vagy sem.
Azt hiszem, felelős vagyok azért,
hogy visszaadjak azoknak, akik emberségüket vesztették itt,
és harcoljak azért, hogy arcuk ne merüljön feledésbe.
Ezek a sorsok arra emlékeztetnek,
hogy ma is rengeteg szenvedés van a világban,
hogy a háborús övezetekben még mindig sok gyermek és felnőtt szenved,
és ez felfoghatatlan.
Ha más vagy, könnyű gyűlölet célpontjává válni.
Hogyan tudjuk biztosítani az emberi jogok védelmét,
azt, hogy soha többé ne történhessen meg mindaz,
ami itt, Bergen-Belsenben történt?
Még mindig vannak emberek,
akiket értéktelennek tartanak, kitoloncolnak, megölnek és száműznek
azért, mert nem értik meg őket.
Nem hasonlítanám össze a múltbéli történelmi eseményeket
a mai helyzettel,
de a menekültek helyzetét igen.
Ők is emberek, akik a háború,
a halál, a veszély elől menekülnek.
Nem számít, hogy a nácik
vagy mások elől menekülnek-e.
Akkor is nélkülöző gyermekekről van szó.
Menekült gyermekekről,
mint ahogy Margot és Anne és a barátai
is veszélyben voltak akkoriban.
Megosztjuk történetünket a fiatalokkal
ahogy mindig is,
hogy a holokauszt emléke ne merüljön a feledés homályába.
Napjainkban ez inkább kötelességnek tűnik,
mert túl sokan vannak azok,
akik nem fogadják el a másságot,
akik jobb életet keresnek itt,
de a tengereinkbe fúlnak.
DRÁGA ANNÉM! REMÉNNYEL TELI NAPLÓD FELKAVART, DE EMLÉKEZTET IS ARRA,
HOGY SOHA NE ADJAM FEL. #NENÉZZFÉLRE #LEAZELŐÍTÉLETTEL
1944. június 6, kedd.
„Ó, édes Kittym, az egész invázióból az a leggyönyörűbb,
hogy úgy érzem, közelednek a barátaink."
Aznap, 1944. június 6-án
Anne izgatott volt, és mint egy valódi tudósító,
követte a háborús közleményeket.
De minél inkább a végéhez közeledett a konfliktus,
annál gyorsabban dolgozott a pusztító gépezet.
Sarah-t, a két nővért, Andrát és Tatianát
és Ariannát
már deportálták Auschwitzba,
míg Helga a koncentrációs táborban volt
Freibergben.
Ha ellátogat az Anne Frank-házba,
egy üres házat tekinthet meg.
Ez az üresség bizonyos szempontból
tükörként szolgál nekünk.
Belenézünk a tükörbe, és azt mondjuk: „Ezek mi voltunk.
Ezek mi voltunk, ezt emberi lények tették.
Talán nem is különleges emberi lények,
talán csak olyanok,
mint mi."
Mi lett volna Anna Frankból?
Mit írt volna arról a világról,
amelyben végignézte mindazt, aminek tanúja volt?
És gondoljon csak bele!
Képzelje el, mennyi tehetséget pusztított el Németország
ennyi zsidó gyermek meggyilkolásával!
A gyermekek meggyilkolásával
végtelen lehetőségek vesznek oda.
1944. július 15, szombat.
„Drága Kittym!
...oly nehéz a mi életünk a mai időkben:
még alig ismertük meg ideáljainkat, álmainkat,
vágyainkat,
(...) és gyökerében sorvasztja el őket a szörnyű valóság.
Csoda, hogy még nem adtam fel a reményt, hisz minden oly
valószínűtlennek és megvalósíthatatlannak tűnik.
(...) mégis ragaszkodom ideáljaimhoz,
mert még mindig hiszek
az emberi jóságban."
Anne nem tudja, de 1944 nyara
lesz neki az utolsó.
Június 12-én
ünnepli a 15. születésnapját.
1944. augusztus 1, kedd.
„Drága Kittym!
Már többször említettem, hogy úgy érzem, mintha kettéhasadt volna a lelkem.
Az egyik fele féktelenül vidám,
tele van életörömmel és ami fő,
mindent könnyedén vesz.
Ezt úgy értem, hogy nem zárkózom el egy kis flörtöléstől,
egy-egy csóktól, öleléstől, egy illetlen tréfától.
Többnyire ez az énem kerekedik felül és elnyomja a másikat,
a szebbet, mélyebbet és tisztábbat."
És szintén 1944. augusztus 1-én, kedden
azt írja:
„Minél jobban megfigyelnek, annál durcásabb
és dühösebb leszek,
és végül megint felülkerekedik a rosszabbik énem,
és alulmarad a jobbik.
Állandóan keresem a módját, hogyan lehetnék olyan,
amilyen lenni szeretnék, és lennék is, ha...
ha nem volnának mások is a világon.
Anned."
Ezek Anne naplójának utolsó szavai.
Három nappal később
a nácik elhurcolták,
és szobája üres és hallgatag maradt.
Több mint 70 éve,
hogy Anne szavainak hatására fiatalok milliói
egy csapásra felnőnek.
Megtanulták, hogy ne adják fel.
Anne, ez az élénk lány,
a huszadik század borzalmának szimbólumává vált.
A később történteket
Helga, Andra, Tatiana, Sarah és Arianna mesélik el.
Párhuzamos életek, amelyek sosem találkoztak,
mégis oly közel állnak egymáshoz, hogy szinte összeérnek.
Átadják a stafétát az új generációknak,
hogy a jövőről álmodjanak.
Anne mindig emlékezett, és sosem adta fel a reményt.
A napló borítójának belső oldalára azt írta:
„Sois gentil et tiens courage."
„Légy kedves és bátor!"
A feliratot fordította: Császár Hédi