Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
BERGEN-BELSEN-LEIREN TYSKLAND
ANNE, HVEM VAR DU? SKULLE GJERNE KJENT HISTORIEN DIN
#NAZISME #HOLOCAUST
Lørdag 15. juli 1944 skriver Anne:
"Kjære Kitty,
det er helt umulig for meg å bygge et liv
på et fundament av kaos, lidelse og død.
Jeg ser verden bli forvandlet til en villmark.
Jeg hører tordenen som nærmer seg, og som en dag vil ødelegge oss også.
Jeg føler millioner av menneskers lidelser.
Og likevel, når jeg ser opp på himmelen,
føler jeg at alt vil bli bedre.
At denne grusomheten også vil ta slutt, at det igjen vil bli fred og ro.
I mellomtiden må jeg holde på idealene mine.
Kanskje det kommer en dag da jeg kan realisere dem.
Din, Anne Marie Frank."
DOKUMENTASJONSSENTER BERGEN-BELSEN - TYSKLAND
HVA DRØMTE DU OM? HVA ØNSKET DU?
JEG VIL FORSTÅ #DAGBOK #KUNNSKAP
Da dette bildet ble tatt,
var Anne, ei jødisk jente på nesten 13, uvitende om hva hun skulle oppleve.
Hun visste ikke at hun skulle tilbringe
to år av sitt liv i skjul i dette huset i Amsterdam,
knapt i stand til å se himmelen eller puste inn frisk luft,
fratatt friheten.
Hun skal gjemme seg her sammen med familien,
for å unnslippe nazistene.
Her vil hun være redd, men hun skal leve, vokse
og skrive dagbok til en fantasivenn ved navn Kitty.
ANNE FRANKS DAGBOK
KJÆRE KITTY,
Onsdag 5. april 1944.
"Min kjære Kitty…
…jeg må ha noe annet enn en mann og barn å vie meg til.
Jeg vil ikke ha levd forgjeves som folk flest.
Jeg vil være nyttig eller gi folk noe å glede seg over,
selv de jeg aldri har møtt.
Jeg vil leve videre, selv etter min død."
4. august 1944…
…ble hun arrestert og deportert.
Hun forsvant…
…sammen med halvannen million andre barn og tenåringer som henne.
Anne kjente denne ondskapen.
Ingen kan glemme det,
for det fortsetter å gnage i de overlevende.
Selv i de barna som i motsetning til Anne fortsatt er i live,
og som nå er shoahs siste vitner.
Jeg ser for meg…
…at portene åpnes på vidt gap, lyden fra jernportene...
…og endeløse køer av mennesker...
…på vei inn i dusjen, og aldri ut igjen… som var det som skjedde med oss senere.
Vi hørte lyden av batonger. Vi hørte at de slo med batonger.
De slo oss, og sa: "Du går inn døren og ut gjennom pipa."
Kvegvogner minner meg om
da vi sto i dem. Vi reiste i dem.
De minnene er alltid med meg.
Fargene jeg ser om jeg lukker øynene,
er den hvite snøen, det hvite fra likene.
Flammer fra pipa, snø, kulde…
…og ensomhet.
En SS-offiser og noen tyske politimenn gikk opp trappene til skjulestedet.
De oppdaget hemmeligheten bak den tynne barrieren
som i to år hadde beskyttet Annes undergrunnsliv,
sammen med far Otto, mor Edith, søster Margot…
…Auguste og Hermann van Pels,
deres 16 år gamle sønn, Peter, og Fritz Pfeffer.
Det er fortsatt ikke kjent om de ble forrådt.
De måtte skynde seg å ta med det de kunne
før de ble ført bort.
Annes dagbok lå igjen på gulvet.
ANNE DU VAR NESTEN PÅ MIN ALDER.
KUNNE VI HA VÆRT VENNER? #PÅDINSIDE
Hun var fortsatt fri da hun på 13-årsdagen
hadde fått en dagbok i bursdagsgave…
…en lyseblå skjorte, et puslespill, en skål med krem, noen blomster…
…og to pioner.
Det var 12. juni 1942.
Anne begynte å skrive dagboken sin og bestemte seg for å gi den et navn.
Lørdag 20. juni 1942.
"For å få et sterkere bilde av den etterlengtede vennen
i fantasien min,
vil jeg ikke notere fakta i denne dagboken slik folk flest gjør,
men jeg vil at dagboken skal være vennen min,
og jeg skal kalle denne vennen Kitty."
Kitty er et speil, en dobbeltgjenger, en kur for sjelen.
Hun er hennes trøst, en hun kan si alt til og få støtte fra.
En måte å si at prisen du betaler for det onde du opplevde,
ikke blir for høy.
At alt kan fortelles til en fantasivenn,
den første leseren av de mange Anne drømmer om å ha en dag
når alt er over.
I Bergen-Belsen var det ikke tid til å ta farvel.
Tyfus hadde et grep om leiren, og epidemien spredte seg via lus,
og endte opp med å gjøre folk dumme og grusomme,
mens de ventet på slutten.
Først ble Anne og Margot med foreldrene sendt
til Westerbork transittleir i Øst-Holland.
Da de kom dit, hadde mer enn 100 000 jøder allerede blitt deportert.
Frank-familiens endelige destinasjon var Auschwitz i Polen.
Senere endte de to søstrene opp i Bergen-Belsen i Tyskland,
hvor de døde av tyfus i februar 1945.
Margot først, etterfulgt av Anne.
SS-vaktene i Bergen-Belsen
var bare litt eldre enn de to Frank-søstrene.
De var unge jenter som ble torturister, og den verste var Irma Grese.
Hun ble senere dømt til døden i en rettssak mot en gruppe SS-offiserer,
holdt av de samme britiske styrkene som frigjorde leiren…
…15. april 1945.
Tyskerne som bodde nær leirene
ble tvunget av soldatene som frigjorde leirene
til å gå inn og se på det de alltid hadde latt som om de ikke visste.
SS-vaktene i Bergen-Belsen ble tvunget av de britiske soldatene
til å løfte ofrenes lik med bare hendene, og kaste dem i fellesgravene.
Her er 23 200 mennesker begravet.
JEG VET INGENTING OM DINE SISTE DAGER
HADDE DU FORTSATT HÅP? #FELLESGRAVER #UTSLETTELSE
Ingen vet hvor de to søstrene er begravet.
De endte opp, som andre ofre, i fellesgraver.
Det som er igjen, er navnene deres på en svart stein.
LIVET DITT ENDTE HER. OG HER STARTER MIN REISE.
PÅ JAKT ETTER SVAR, ETTER STEMMENE TIL DE SOM OVERLEVDE #VITNE
Da man gikk på toget til Auschwitz…
…satt man i egen urin og avføring i seks-syv dager.
Ingen mat å spise, i mørket, i stanken.
Så da de ankom Auschwitz, så de ut som søppel…
HISTORIKER
…og vi har ikke noe problem med å hive ut søppel.
Ser det ut som dritt,
har vi ingen problemer med å spyle det ned i do.
Hvis Anne hadde overlevd, hadde hun vært 90 nå.
kanskje hun hadde hatt blikket og ansiktsuttrykket til disse kvinnene,
som fortsatt er stolte over å ha overlevd.
Jeg føler ikke hat. Jeg har faktisk lært å elske folk.
Men jeg hater nazistene. Jeg tilgir dem aldri
for det de gjorde mot barna
som ble sendt i gasskamrene.
FØDT 16. NOVEMBER 1939 DEPORTERT 3. MAI 1944
Mine barn er min hevn mot nazistene,
og mine barnebarn og oldebarn er min måte å terge dem på.
For mange besto disse minnene av hemmeligheter,
lange stillheter, eller halve setninger
nødvendige for å beskytte dem som kom etter
fra minner som kanskje var for barbariske.
Og likevel ble de minnene videreført til barna, barnebarna, oldebarna,
som om hver generasjon måtte finne en ny stemme.
Det var vanskelig for meg som lita jente å forstå noe som skjedde med så mange,
inkludert besteforeldrene mine. Så fikk vi høre historien om Anne Frank…
…og plutselig var det ei lita jente…
…som jeg kunne kjenne meg igjen i.
Og plutselig ble historien altfor ekte, tror jeg…
…og jeg ble altfor redd.
Ariannas tragedie, som overlevde fire konsentrasjonsleirer,
har nå blitt et permanent merke på Lorenzos underarm.
Jeg bestemte meg for ta tatoveringen etter å ha lest boka hennes.
Jeg følte meg veldig nær historien,
og også en fysisk forbindelse til det som skjedde med bestemoren min.
Og stemmene til hennes familiemedlemmer som forsvant i leirene
kan nå høres i Francescas musikk.
Jeg er jødisk, min mor er jødisk, min far er katolsk.
Mer enn 40 av mine slektninger kom aldri tilbake fra leirene.
Jeg tror at det å vokse opp med denne forståelsen
har vært med på å forme meg.
Jeg husker et avgjørende øyeblikk på barneskolen
da jeg begynte å lære om historie som syvåring.
Jeg innså at dette gjaldt meg og familien min
og omfanget av hva mennesker kan gjøre.
Hadde jeg blitt født 65 år tidligere…
…hadde jeg nok vært et av ofrene.
SARAH LICHTSZTEJN-MONTARD DANZIG I POLEN, 1928
DEPORTERT FRA PARIS I 1944 SAMMEN MED MOREN
KONSENTRASJONSLEIRER: DRANCY, AUSCHWITZ-BIRKENAU OG BERGEN-BELSEN
Alt kan hjelpe deg å overleve.
Å fremsi alle diktene du kan, utveksle matoppskrifter,
synge Edith Piafs sanger.
Italienerne sang "Mamma" og gråt, gråt mens de sang,
men det var fint.
Dette var motstand.
Sarah ble arrestert i det største angrepet
på fransk jord 16. og 17. juli 1942.
Tusenvis av jøder ble låst inne i Vintervelodromen i Paris.
Likevel klarte Sarah å rømme derfra.
Hun bodde i skjul med moren i hovedstaden i to år.
Senere, i likhet med Anne, ble hun også arrestert.
Anne var 15, og hun var ett år eldre.
En dag sa en venn av min mor:
"Vet du at i mitt krypinn
er det ei nederlandsk jente som heter Anne?"
Jenta sto ved inngangsdøra.
Hun overhørte hva min venn sa og smilte til meg.
Hun la hodet på skakke sånn og smilte kort og sjenert.
Hun var allerede veldig tynn, men hun hadde et nydelig smil.
LIKEGYLDIGHET
MINNESMERKE MILANO I ITALIA
Katastrofen i Bergen-Belsen begynner med evakueringen av leirene i øst,
spesielt Auschwitz Birkenau-leirene.
Fra november 1944
ankommer tusenvis av mennesker en situasjon der tyfus,
slik noen så det, hadde samme funksjon som gasskamrene.
Fordi folk dør i en forferdelig tilstand.
HISTORIKER
Så det eneste nazistene må gjøre er å grave fellesgraver,
som de fikk fangene til å grave selv.
De kaster likene nedi uten å måtte kvitte seg med dem.
I dag er rommene til skjulestedet i Prinsengracht 263 i Amsterdam tomme,
for å hedre nazistenes seks millioner ofre.
Annes far, den eneste overlevende
av de åtte som var i skjul her, ville ha dem tomme.
Men vi er på Annes rom slik det var i 1942,
med sporene fra livet hennes.
Lørdag 11. juli 1942.
"Kjære Kitty, annekset er et ideelt skjulested.
Ja, det er fuktig og skjevt,
men det fins nok ikke et mer behagelig skjulested i hele Amsterdam.
Nei, i hele Holland."
Hun delte rom i to år med en av gjestene i huset, Mr. Pfeffer,
en tannlege godt oppe i 50-årene, som hun aldri kom godt overens med.
To senger vendt mot hverandre, og et skrivebord.
Du har bare veggene til drømmene dine.
Deanne Durbin, Ginger Rogers og Greta Garbo i Ninotchka,
og den tyske filmstjernen Heinz Rühmann, Ray Milland,
og så Annes andre lidenskap,
Sonja Henie, en verdensmester på skøyter fra Norge.
Fragmenter av andre menneskers liv for å live opp sitt eget.
Anne ser på klær og frisyrer.
Hun har bilde av kongefamilien,
og ansiktet til unge Elizabeth, Englands fremtidige dronning.
En svært liten verden,
men det har vært hele hennes verden siden 6. juli 1942,
dagen da Frank-familien ankom sitt hemmelige skjulested.
Frank-familien, opprinnelig fra Frankfurt, forlot Tyskland i 1933,
året da Hitler kom til makten.
Men det var tøft å være både lokal og innvandrende jøde i Holland nå.
PORTUGISISK SYNAGOGE
Senere kom de første deportasjonene og raselovene.
I 1939 hadde Hitler allerede erklært sitt forslag
om utslettelse av alle Europas jøder.
Og 20. januar 1942,
under Wannsee-konferansen i Berlin,
påbegynte høytstående nazistiske og tyske tjenestemenn det de kalte
"den endelige løsningen på det jødiske spørsmålet."
HOLOCAUST MINNESENTER SKOPJE I NORD-MAKEDONIA
Det som skiller shoah fra andre folkemord, er for det første
at gjerningsmannen er det mest avanserte samfunnet
i den vestlige sivilisasjonen.
Som bruker alle sivilisasjonens verktøy i sin ødeleggelse.
For det andre førte Tyskland journaler.
Så det er det mest dokumenterte folkemordet i historien.
For det tredje var det bare Tyskland som fikk ideen:
"Vi skal utslette alle jødene overalt."
Den involverte 22 land.
Den utviklet seg over 12 år, og drapene pågikk i fire.
Ikke i sinne, men i et systematisk utslettelsesprogram.
ARIANNA SZÖRÉNYI FIUME I ITALIA, 1933
DEPORTERT FRA SAN DANIELE DEL FRIULI I 1944 MED FAMILIEN
KONSENTRASJONSLEIRER: RISIERA DI SAN SABBA, AUSCHWITZ,
RAVENSBRUCK OG BERGEN-BELSEN.
Det var sommer da Arianna ble arrestert.
Akkurat da Anne jublet for landingen i Normandie,
og kuppet utført av en gruppe tyske soldater mot Hitler.
Anne var optimistisk, og trodde at hun innen oktober
ville sitte ved skolebenken igjen.
Hun følte at friheten nærmet seg.
I stedet sto Arianna, som allerede hadde mistet sin,
ansikt til ansikt med Irma,
den samme pene kvinnen kledd i en plettfri uniform
og med en pistol i hånden.
Arianna var bare 11 år gammel.
Jeg løp et lite stykke
og så, nesten foran blokka, sakket jeg ned,
fordi jeg så tre eller fire velkledde nazister komme mot meg.
Irma Grese sto bak meg.
Og de var alle forelsket i henne.
Som barn gjør, snudde jeg meg plutselig, for jeg var nysgjerrig,
og Irma Grese hadde en pistol rettet mot meg.
Det var den eneste gangen jeg skjønte at jeg kunne dø.
HVORDAN KUNNE FOLK BLI SÅ GRUSOMME?
JEG KAN IKKE FORESTILLE MEG ALL ONDSKAPEN #MOT #UTHOLDENHET
Hvis du ikke er alene, er det ofte lettere å overleve.
Hvis du har en søster nær deg som kan hjelpe deg.
En mor som er klar til å bytte livet sitt mot en øse med suppe.
En venn som lærer deg å stjele brød fra lommen til en som er døende.
I leiren var det ingen synd.
I leiren måtte man bli raskt voksen,
lære seg disiplin, overleve ved å være egoistisk og brutal.
Men ofte overlevde du ved en tilfeldighet.
TATIANA OG ANDRA BUCCI FIUME I ITALIA, 1937 OG 1939
DEPORTERT I 1944 MED FAMILIEN
KONSENTRASJONSLEIRER: RISIERA DI SAN SABBA OG AUSCHWITZ-BIRKENAU
Jeg husker da en person kom, det kan han ha vært Mengele,
og spurte om vi ville dra til mamma.
Joseph Mengele, kalt doktor Død i Auschwitz,
var ansvarlig for barna,
og han eksperimenterte mest på tvillinger.
Andra og Tatiana var fire og seks år gamle,
og en dag ble de stilt på rekke utenfor en brakke.
De var søstre, men noen hadde trodd de var tvillinger.
Derfor var de fortsatt i live.
Fetteren deres, Sergio, sto også i samme rekke.
En falsk lege fra Neuengamme som hadde utført eksperimenter
på tuberkulose og lymfekjertler hos noen voksne,
ville eksperimentere med barn også,
og ba Mengele om disse barna.
En av vokterne som hadde blitt knyttet til dem,
hadde advart dem.
"Når de ber dere ta et skritt frem, ikke gjør det om dere vil se moren deres!"
Vi advarte Sergio om å ikke gå frem, men han hørte ikke.
Og 20 barn, ti gutter og ti jenter gikk frem.
Å tenke på at han gikk i den tro at han skulle møte moren,
og i stedet gikk til sin død på syvårsdagen sin,
er fortsatt en stor sorg jeg bærer. Det er ubeskrivelig.
Hvorfor jødene?
Hitler prøvde å skape en overlegen rase…
…og han trodde på en verden hvor de mektige regjerte.
Og hvis de ikke regjerte, var de svake.
I månedsvis hadde Otto Frank forberedt et skjulested
på baksiden av pektin- og krydderfabrikken sin.
Otto Frank prøvde flere ganger å få visum
til seg selv og familien for å forlate Nederland,
og for eksempel dra til USA, men det gikk ikke.
Så 5. juli 1942 fikk Margot en telefon
om å dra til arbeidsleiren i Tyskland.
Hvis du ikke selv møtte på politistasjonen innen to-tre dager, hentet de deg.
Anne og foreldrene løp uten kofferter.
De hadde en gul stjerne på brystet, skammens tegn.
På én side har vi den pinlige statistikken,
75% av den jødiske befolkningen i Nederland ble deportert og drept.
Langt på vei den høyeste prosentandelen i noe vesteuropeisk land.
Men vi er også landet og byen der kollektivtransporten sto stille
og folk streiket i februar 1941,
på grunn av det som ble gjort mot jødene i Amsterdam.
Ett eksempel man ikke fant andre steder i Europa,
som et tegn på motstand fra utrolig modige, vanlige folk.
Da nazistene bestemte seg for å utslette jødene,
designet de leirer utelukkende bygget for utryddelse
av alle som bodde i østeuropeiske gettoer.
Jøder i Vest-Europa sto overfor en annen situasjon.
Her var det for få jøder til å danne gettoer, som i øst.
Derfor la nazistene en annen strategi.
De organiserte raid basert på samarbeid fra lokale folk.
På dette tidspunktet bygde de transittleirer.
Det endelige målet var bare én leir.
Et sted skapt for å drepe jødene
og få et lite mindretall til å jobbe,
som for å gi dem en forlengelse og utsette døden.
De eneste andre som av og til blir blandet med dem
er sinti og romfolk.
@KATERINAKAT REISTE TIL WESTERBORK I NEDERLAND
FRA BERGEN-BELSEN I TYSKLAND
WESTERBORK-LEIREN I NEDERLAND
Utenfor brenner Europa.
Men nyhetene om sult, krig og raid når frem til folkene i huset,
som lever et rolig og dempet liv.
Anne forteller Kitty hvordan hun bekjemper kjedsomhet,
uendelige timer, og å måtte bo sammen med de andre,
og om sjalusi mellom henne og søsteren og krangler med moren.
Mandag 28. september 1942.
"Kjære Kitty,
de kritiserer alt, og jeg mener alt, ved meg.
Oppførselen min, personligheten, manerene, hver centimeter av meg
fra topp til tå og tilbake igjen er gjenstand for sladder og debatt."
Det sies at for å bli voksen må man drepe sin far og mor.
Anne gjør det, slik alle jevnaldrende gjør.
Hun gjør opprør, hun nekter, og hun kritiserer.
Hun er også snill, ironisk og morsom.
Hun er en smart tenåring, ei veldig livlig jente,
nysgjerrig på verden, full av ambisjoner, følelser, kjærlighet, full av fantasi.
ETNOPSYKOLOG
Det at hun er innesperret
gjør at hun utvikler intelligensen og evnen til å tenke.
Hun gløder av lykke over et par røde sko hun fikk av Miep,
en av de fire ansatte som jobber for faren hennes, Otto,
og hjalp folkene i skjulestedet med å overleve.
Det er Miep som redder og bevarer jentas dagbok
etter arrestasjonen.
Anne studerer, leser masse, og humøret hennes endrer seg ofte.
Et øyeblikk tøyser hun om blåmerkene
på pannene til familiemedlemmene som ikke blir vant til
størrelsen på svingdøren deres…
…mens i neste minutt blir hun fortvilet over sitt folks fremtid.
Jeg ser henne gjennom ordene hennes.
Noen steder er hun ei ung, morsom jente,
og noen steder er hun ei jente jeg aldri ville hatt som venn i klassen.
Noen steder imponerer hun meg med beskrivelser
av omgivelsene sine, men også den politiske situasjonen
og hun har forståelse for hva som foregår i samfunnet.
Så dette perspektivet fra skjulestedet,
fra annekset, inn i verden, er jeg imponert over.
Fredag 9. oktober 1942.
"Kjære Kitty.
Våre mange jødiske venner og bekjente blir kjørt vekk i flokker.
Gestapo behandler dem svært hardt
og transporterer dem i kvegvogner til Westerbork.
De får nesten ingenting å spise, mye mindre å drikke,
siden vann er tilgjengelig i én time om dagen,
og det er bare ett toalett og én vask til flere tusen mennesker.
Hvis det er så ille i Holland,
hvordan er det da på de fjerne og usiviliserte stedene
hvor tyskerne sender dem?
Vi må anta at de fleste blir drept.
Den engelske radioen sier de blir gasset.
Kanskje den raskeste måten å dø på.
Jeg føler meg forferdelig."
Anne og familien skal forlate Westerbork
på den siste konvoien til Auschwitz 3. September 1944.
WESTERBORK MINNESMERKE NEDERLAND
HVER STEIN REPRESENTERER ET OFFER: JØDER, ROMFOLK, MOTSTANDSFOLK.
DET ER 102 000 LIV. ALLE UTSLETTET #FORFØLGELSE #MOTSTAND
Jeg husker at vi pleide å leke med snøballer.
Men vi var alltid omringet av døden.
For i leiren, rundt brakkene,
lå det hauger av lik.
Å se disse likene som de prøvde å skyve inn i en brakke,
hadde blitt vanlig for oss.
@KATERINAKAT REISTE TIL PRAHA I TSJEKKIA
FRA WESTERBORK I NEDERLAND.
JØDE
HELGA WEISS PRAHA I TSJEKKOSLOVAKIA, 1928
DEPORTERT I 1941 MED FAMILIEN
KONSENTRASJONSLEIRER: TEREZIN, AUSCHWITZ-BIRKENAU OG MAUTHAUSEN
PRAHA TSJEKKIA
Da politiet banket på Helgas dør, var det 4. desember 1941.
Utenfor rant Vltava stille forbi.
Det var mørkt alt.
For jødene i Praha hadde portforbudet startet noen timer før.
Men hjemme hos henne var det stor uro. Folk gjorde seg klare til å dra.
Transportordre kom alltid om natten.
Helga var 12, som Anne.
Begge var ofre for raselovene.
De hadde allerede blitt utvist fra skolen, og Anne måtte forlate Montessoriskolen.
Jeg tegnet min første tegning i Terezín av barn som lager snømann.
Det var selvsagt ikke på ordentlig,
for i Terezín kunne vi ikke gjøre det.
Det var heller et minne fra barndommen min.
På en eller annen måte klarte jeg å gi det, i hemmelighet,
til faren min, og han sa: "Tegn det du ser."
Så jeg begynte å tegne hverdagen min i Terezín.
Og denne snømannen var min første tegning i Terezín,
men også den siste tegningen jeg tegnet som lita jente.
HVOR KAN MAN FINNE STYRKEN? HVORDAN KAN MAN TILPASSE SEG?
HADDE JEG KLART DET? #OPPRØR #FANTASI
De ba oss leke rundt og rundt.
Vi måtte synge en sang på tysk…
"Vis føttene dine, vis skoene dine."
Jeg hadde allerede vondt i føttene,
og jeg hadde ikke sko. Jeg hadde bare én uten såle.
Og det plaget meg å synge på tysk og danse rundt.
Også fordi moren min stod ute…
…kanskje ventet hun på mat.
Kapoen pisket meg så mye,
hun ropte til meg: "Syng og snurr rundt."
Jeg hadde blåmerker over hele beina, for de heksene hadde gummipisker
med en jerntråd inni.
Jeg hadde likt å leke…
…men ikke i den leiren.
Vi pleide å leke med lus.
Jeg føler for å klø meg i hodet når jeg tenker på det.
Vi var kanskje fem eller seks stykker. Hver av oss tok lusene hennes
og la dem fem centimeter fra falden på en kjole.
Den som nådde frem til falden først vant.
Det var ingenting å vinne, men det var et spill.
Torsdag 19. november 1942.
"Kjære Kitty.
Det er som slavejakten i gamle dager.
Jeg mener ikke å bagatellisere dette, det er altfor tragisk.
Om kveldene når det er mørkt,
ser jeg ofte lange rekker med snille, uskyldige mennesker,
ledsaget av gråtende barn, som går og går,
og beordres rundt av et knippe menn som skremmer og slår dem
til de nesten faller om.
Ingen blir spart."
Jeg tror det moralske perspektivet,
og den moralske lærdommen fra denne historien…
…handler om de øyeblikkene
når du ser at folk tar et valg, velger å hjelpe.
Velger å samarbeide, gjøre seg skyldig…
…men de fleste tok ingen valg.
Om natten pleide de å høre på Radio Orange,
BBCs radiosending fra Nederlands regjering som var i eksil.
De fulgte spent med på utviklingen etter landingen i Normandie.
Og Otto hang et kart på veggen der hver seier er merket med en nål.
Ved siden av henger livstegnene.
Merkene som viser døtrenes høyde.
Tretten centimeter på to år for Anne, én centimeter for Margot.
Jeg begynte å utforske hvordan jeg kunne beskytte meg gjennom kunsten.
Adorno sa at etter Auschwitz kan poesi ikke eksistere lenger.
Jeg tror faktisk at det er motsatt.
Det man gir et menneske gjennom å skape skjønnhet, kunst, musikk,
er det eneste svaret på skrekken som er menneskets historie.
Vi som har hatt ansvar for overlevende og deres familier de siste 30 årene,
har sett noe som også kan sees hos fjerde generasjon.
Hva er det?
De døde fra shoah.
De døde fra shoah ber om hevn.
Det er en byrde for deres etterkommere.
Det er et oppdrag. De døde fra shoah sier:
"Hevn oss selv om vi er døde.
Si at jeg er sønn eller datter av den og den, jødisk,
ødelegg det nazistene gjorde mot oss,
si kaddish for oss."
Den sørgendes kaddish er en av de eldste jødiske bønnene.
Dette er ordene som følger alle jøder som dør.
Men i konsentrasjonsleiren…
…ble sorgens ord, også for de som ikke lenger trodde på Gud, meningsløse.
Nå er gravene deres disse veggene med navnene deres på,
omhyggelig malt på nytt så de ikke skal forsvinne.
PINKAS SYNAGOGE PRAHA
I alle shoah-minnesmerker
kommer folk for å fylle et tomrom og finne arven sin.
Bestefaren min døde i leiren. Faren min ble deportert.
Jeg tror at dette traumet kan videreføres.
Jeg ga det videre til døtrene mine.
Selv om jeg mener at jeg heller har gitt dem en historie...
DIREKTØR JEWPOP.COM
…en arv og et ansvar.
Jeg startet et magasin på nett.
Det heter Jewpop, og til min overraskelse handler de mest leste historiene om shoah.
@KATERINAKAT REISTE TIL PARIS I FRANKRIKE FRA PRAHA I TSJEKKIA
JEG VIL FORSTÅ HVA DE OVERLEVENDES BARN OG BARNEBARN FØLER
JEG SKAL TIL PARIS FOR Å MØTE DEM #ARV #GISTAFETTPINNENVIDERE
SHOAH-MINNESMERKE PARIS
Fanny er fire år gammel i 1942,
da moren hennes finner en barnepike til henne i Sucy-en-Brie, nær Grenoble.
Hun ble gjemt bort der for å unnslippe forfølgelsen.
Nå bor hun i Israel,
og hun kom til Paris, til shoah-minnesmerket,
sammen med tre av sine ti barnebarn.
Jeg er en skjult jente.
Jeg bærer på minnet…
…om bestefaren min som døde av sult i Łódź-gettoen...
…min far som ble deportert om bord konvoi nummer fire og som kom tilbake.
Om min manns far som ble brutalt drept
og druknet av kapoene i Auschwitz.
Når jeg snakker om shoah, kan jeg få barn til å le.
"Madame", sier de,
"du forteller oss om shoah, men vi blir ikke redde."
Jeg prøver ikke å skremme dere.
Jeg forteller dere dette så dere kan fortelle andre
at dette ikke er fiksjon, det er ingen legende, det er sannheten.
Vi så bildene på veggene, alle menneskene som døde,
at de var i familie med oss,
men vi visste ikke hva det hadde med oss å gjøre.
Og jeg tror det var først da jeg flyttet til et annet land,
og ble voksen og fikk egen familie
at vi begynte å snakke med hverandre.
Og da føltes historiene ekte for første gang,
og de var ikke så overveldende, for det var ikke seks millioner,
det var bestemoren min, faren hennes og søsteren hans.
De var ekte mennesker.
Det var mye å ta inn over seg for et barn.
Og nå som jeg er 30,
kan jeg selv bestemme hvordan jeg vil være med på
å minnes dette.
Og det virket som en god idé å bli med henne
og se og være sammen med henne.
Hun tar ikke ting for gitt, og det har vi lært av henne.
Med Omer, som var soldat,
gikk vi inn i Auschwitz med det israelske flagget…
…og vi forlot Auschwitz med det israelske flagget.
I mange år har de overlevende vært tause.
Traumer, skam, frykten for ikke å bli trodd.
Jeg tror ikke det er noe som er mer grusomt
enn å ville fortelle om noe som det de overlevende opplevde,
og så sier noen til deg: "Ok, men du er ikke den eneste som led."
Det er folk som er 75 år gamle
som har bestemt seg for å delta på møtene våre for første gang i dag.
De sier: "Endelig trer jeg frem fra anonymiteten
og blir jødisk igjen."
Barna mine er katolske, mannen min er katolsk,
men nå trenger vi ikke gjemme oss lenger.
Jeg må møte andre jøder og si at jeg er jøde.
Mandag kveld, 8. november 1943.
"Kjære Kitty.
Jeg ser på oss åtte som er i annekset
som om vi var en flekk med blå himmel omgitt av truende svarte skyer.
Den helt runde plassen vi står på er fortsatt trygg…
…men skyene nærmer seg
og ringen mellom oss og faren som kommer
blir strammere og strammere.
Vi er omringet av mørke og fare…
…og i vår desperate søken etter en vei ut, kolliderer vi med hverandre.
Vi ser på kampene der nede og freden og skjønnheten over oss.
I mellomtiden har den mørke skyen sperret oss inne,
vi kan verken gå opp eller ned.
Den ligger foran oss som en ugjennomtrengelig vegg,
den prøver å knuse oss, men klarer det ikke ennå.
Jeg kan bare rope og be: 'Ring, åpne deg og slipp oss ut!'"
FRIHET ER SÅ VAKKERT. Å BEVEGE SEG UTEN RESTRIKSJONER.
NÅ, ANNE, VET JEG AT INGENTING KAN BLI TATT FOR GITT
#TOTALITARISME #RETTIGHETER
Etter krigen forble holocaust i bakgrunnen,
som det var en av de mange forbrytelsene til nazistene.
Først under Adolf Eichmanns rettssak som begynte 11. april 1961 i Jerusalem,
ble stillheten brutt.
Ikke bare var han som sto foran juryen en av de som var ansvarlig
for det som skjedde under deportasjonene
og utryddelsen av jødene,
men dette var også første gang historien om et folkemord ble fortalt.
Det var under rettssaken ofrene sto frem.
Stemmene til de 111 vitnene, etter 15 års stillhet,
dag inn og dag ut,
omgjort til minner og anklager.
Jeg ble født i 1961 under Eichmanns rettssak.
Jeg ble født 20 dager over tiden.
Og mange år etterpå fikk jeg vite at det kom av at moren min var redd for å føde.
Så jeg føler at jeg alltid har visst om det.
Jeg husker historiene hun fortalte da jeg var veldig ung.
Jeg husker rare svar fra mamma,
som når jeg trengte noe, svarte hun ofte: "Gjør som om du var alene i verden."
Vi hadde stor frihet i oppveksten.
For å innhente morens fortid, måtte Laura ta avstand fra den.
Hun flyttet til Paris
og ga seg selv en psykologisk utfordring.
Hun snakket aldri om det med barna,
men lot Arianna gjøre det da de ble tenåringer.
Tatoveringen har med identitet å gjøre.
Jeg vet ikke om det betyr
at jeg savnet familiemedlemmer jeg aldri fikk møte.
Først snakket jeg om det med bestemor…
…siden hun var den eneste hvis mening jeg brydde meg om.
I begynnelsen sa hun "nei" med en gang.
Et beskyttende "nei". Jeg tror hun var redd
at noe lignende kunne skje,
men nå tror jeg hun er ganske stolt av det.
Det verste for meg var at hun var alene på vei tilbake.
Den fæle smerten ved å komme tilbake uten familien.
En ensomhet som ikke kan fylles.
Det er en ensomhet… Og kanskje vi, barna hennes,
også føler oss litt ansvarlige for det.
Sånn er det.
Jeg blir emosjonell.
En sønn eller datter står på første rad.
En baby født av en overlevende, uten ansvar for å rydde opp i historien,
men med et oppdrag som går ut på å fylle det som aldri kan fylles.
Kan noe fylle tomrommet etter leirene?
Jeg tror ikke hun har kommet ut av leirene.
En del av henne ble igjen der.
Den lille, blonde jenta på bildet er Arianna.
Her blir hun fotografert den dagen hun og hennes syv brødre ble døpt
5. mai 1935.
Faren hennes er jødisk, mens moren er kristen-katolsk.
For nazistene var Szörényi-familien en såkalt blanding.
Likevel havnet ni av dem i leirene.
Arianna og broren hennes, Alessandro, overlevde utryddelsen.
Vi ble tvunget til å laste likene.
To jenter måtte holde armene, og to jenter måtte holde beina.
Men fire av oss var ikke sterke nok.
Så vi måtte slepe likene bortover.
Frem til en dag da en av nazistene så at vi ikke klarte det og slo oss.
Han straffet oss, fikk oss til å stå i timevis med en stein i hånden,
bare for å vise at de var sterkere,
og at vi var nødt til å gjøre som de ville.
Utenfor er det bare tragedie.
Fredag 13. januar 1943.
"Jeg kunne fortalt deg om krigens lidelser i timesvis,
men det hadde bare gjort meg tristere.
Vi kan bare vente, så rolig som mulig, på at det skal ta slutt.
Jøder så vel som kristne venter.
Hele verden venter…
…og mange venter på døden."
Da du ankom Auschwitz…
…var det nesten umulig å forstå det.
I Primo Levis ord: "Her fins det ikke et hvorfor…
…og uten et hvorfor kan du ikke forstå det du ser."
Nummeret mitt er 7142.
Når jeg er i graven, vil markene spise det av meg,
men her og nå er dette mitt merke,
mitt merke for livet, og jeg beholder det.
Moren min hadde god intuisjon,
og det skulle vise seg nyttig for å gjenforene familien vår.
Hun minnet oss alltid på fornavnet og etternavnet vårt
og at vi var fra Italia.
Andra og Tatiana blir forlatt alene umiddelbart etter tatoveringen.
Men noen ganger klarer moren å besøke dem i hemmelighet.
Fengslingen, utmattelsen og en daglig mangel på alt
har allerede forvandlet henne.
Vi våget ikke å gå nærmere henne,
antagelig fordi vi var redde.
Hun var ikke vår vakre mor lenger. Hun var utrolig tynn.
Det at vi ikke ville klemme henne
kom jeg til å tenke på
da jeg holdt min eldste sønn, Stefano,
og da tenkte jeg på mamma på den tiden, og hvor mye det må ha såret henne.
Og det er nettopp tanken på moren som holdt Arianna i live.
Hun ble skilt fra moren og sine fem søstre i Auschwitz.
Noen ganger kom mamma til meg,
og en ettermiddag da jeg så henne, sa jeg:
"Jeg vil gi deg noe fint."
Og så ga jeg henne en smørklump og to kokte poteter.
Og så løp jeg vekk for å gråte.
Søsteren min sa: "Ser vi deg gråte igjen gjennom piggtrådgjerdet,
tar jeg aldri med mamma for å møte deg igjen."
Fra det øyeblikket prøvde jeg å bli sterkere og smartere.
Jeg lot som om jeg ikke gråt. Men jeg la alltid noe til side for mamma.
To hundre og tretti tusen barn og tenåringer
ble deportert til Auschwitz.
Bare 700 ble funnet i live
da sovjeterne ankom 27. januar 1945.
Annes generasjon ble sønderknust.
"Kjære Kitty.
Tro meg, om du har holdt kjeft i halvannet år,
kan det bli for mye for deg noen ganger.
Men følelser kan ikke ignoreres,
uansett hvor urettferdige eller utakknemlige de virker.
Å, jeg lengter etter å sykle, danse, plystre,
se på verden, føle meg ung og vite at jeg er fri."
Annes og tusenvis av andre tenåringers optimisme
hadde fortsatt å styrke illusjonen om mulig frihet.
Jenter som henne, som Sarah, i Drancy-leiren i Frankrike,
ville tro på fremtiden for enhver pris.
"Si til Jean at vi drar, men at vi kommer tilbake,
si til Louis at vi ikke vet hvor de tar oss med,
men vi skal sees igjen."
Håpets ord fløy fra de store Drancy-blokkene, transittleiren,
som minst 700 000 franske jøder var innom.
En billett, et rop om hjelp som de som var inne
prøvde å gi til Frankrike og slektninger.
Et brev, som det som fortsatt er i Sarahs hender,
skrevet av moren, Marie, en dag før deres avreise
på den forseglede konvoien som skal ta dem til Auschwitz.
SHOAH-MINNESMERKE DRANCY I FRANKRIKE
DETTE VAR EN FANGELEIR FOR JØDER SOM SÅ BLE SENDT TIL UTRYDDELSESLEIRER.
SLETTER TIDEN MINNENE? #SEPARASJON #UKJENT
Alle menneskene som var innesperret i Drancy
visste at de skulle bli sendt østover i en konvoi...
FOTOGRAF
…de visste ikke hvor, og de begynte å si: "Vi skal til Pitchipoi."
Pitchipoi er et mytisk sted, udefinerbart.
Det var 2000 kilometer mellom Drancy og Auschwitz.
Dette var dødens korridor for de franske jødene.
Jeg og fotograf Jean Francois Lami ville ta den samme dødsreisen.
Når du nærmer deg Øst-Tyskland eller Polen,
er det som å reise tilbake i historien.
Det finnes fortsatt spor fra fortiden,
noen steder er det graffiti, nazi-symboler.
Det er opprørende å se de hatefulle nazi-symbolene i dag.
Det er ikke mulig at slik grusomhet kan eksistere i dag.
Vi ser nynazistene, vi ser angrep, antisemittisme, rasisme,
og alt dette forteller meg
at ingenting ble lært av det som skjedde.
Slik situasjonen er i Frankrike, er jeg redd.
Med visse bevegelser og samlinger..
ser vi en rask økning i rasisme.
Jeg sier til unge folk: "Vi er de siste vitnene
og dere er mine vitner, dere må lukke døra
for fornektere og nynazister,
for det er mange av dem overalt."
Vi har en økning i antisemittisme i et klima…
…som tillater at man uttrykker hat.
Og nå har du en kombinasjon av det.
Internett tilbyr en megafon…
…og sosiale medier tilbyr et fellesskap av medhatere,
og det er en farlig del av nåtidens fenomen.
Av Anne fins det i dag mange bilder,
og bare én video.
Anne lener seg ut av vinduet i sitt hjem i Amsterdam,
hvor familien bodde før de gikk i skjul.
Under henne er to nygifte. Naboen skal gifte seg.
Noen roper på henne innefra, og hun snur seg og smiler.
Og så ser hun ut igjen.
Anne Frank har, mot egen vilje…
…blitt shoahs ikon.
Det er sant at Anne Frank blir brukt av folk
som er antisemittiske eller rasistiske. Vi så det på italienske stadioner.
Jeg tror hennes ikoniske status står bak.
Hvis du må skade noen, være ond, må du finne sterke ord og sterke bilder.
Og hva er sterkere enn å bruke Anne Franks ansikt for å si
at det som skjedde aldri fant sted og at dette bare er et ansikt.
Et ansikt fotografert mange ganger.
Bilder av koselige familiestunder, av farens godhet.
De stopper brått når Anne er nesten 13, da familien går under jorden.
Fra det øyeblikket forsvinner Annes ansikt.
Ordene i dagboken hennes er fortsatt en mektig arv.
Onsdag 23. februar 1944.
"Min kjære Kitty…
…men jeg så også ut av det åpne vinduet,
lot øynene vandre over en stor del av Amsterdam,
over hustakene og mot horisonten,
en blå stripe så blek at den nesten var usynlig.
Så lenge dette finnes, tenkte jeg,
dette solskinnet og denne skyfrie himmelen,
og så lenge jeg kan nyte det, hvordan kan jeg være trist?"
Peter van Pels var 16 år da han ankom skjulestedet
med sin mor og far.
I begynnelsen syns Anne
at Peter bare var en "ganske sjenert og kjedelig bønnestengel."
Nå har nesten to år gått.
Hun hadde sin første mens og oppdaget sin seksualitet.
I dagboken nå:
"Peter er en snill og skjønn gutt."
Han er en hun kan klemme og snakke med i timevis
i hemmelighet på loftet, under et stykke himmel.
JEG TENKER PÅ ANNE OG PETER, PÅ DERES FØRSTE OG ENESTE KJÆRLIGHET
#HEMMELIGKJÆRLIGHET #INNESPERRET
Søndag 16. april 1944.
"Min kjære Kitty…
…husk gårsdagens dato, siden det var en spesiell dag for meg.
Er det ikke en viktig dag for alle jenter når de får sitt første kyss?
Vel, da er det ikke mindre viktig for meg."
Det er Peter som tar initiativet, selv om han har en klossete tilnærming,
som ender i et kyss delvis på kinnet og delvis på øret hennes.
Og så skriver Anne:
"Å, det var så fantastisk.
Jeg kunne knapt snakke, jeg nøt det så intenst.
Han kjærtegnet kinnet og armen min, litt klossete,
og han lekte med håret mitt.
Hodet mitt var nær hans nesten hele tiden.
Jeg kan ikke forklare følelsen det ga meg.
Jeg var for glad til å finne ord, og jeg tror han også var det."
Tolv dager senere kysser de på ordentlig,
og Anne tar føringen.
Fredag 28. april 1944.
"Kjære Kitty, han kom bort til meg, og jeg kastet armene rundt halsen hans
og kysset ham på venstre kinn.
Jeg skulle kysse ham på det andre kinnet da munnen min møtte hans,
og vi presset leppene våre sammen.
Fortumlet omfavnet vi hverandre igjen og igjen i det uendelige."
Anne og jeg ble født samme år, i 1929.
Vi var 14 år gamle…
…og vi opplevde vår første kjærlighet.
Anne Frank snakker om det i dagboken sin.
Og jeg nevner det i dagboken min.
Jeg møtte min første kjærlighet i Terezín.
Jeg hadde gjemt to av Ottos skjorter. Vet ikke hvorfor jeg hadde dem i årevis.
Jeg beholdt dem som et minne.
Jeg vet han var i Dachau, og døde noen dager etter frigjøringen.
Helga har et hus fullt av sommerfugler
til minne om et dikt hun hørte i leiren, lest av en venn, Hanush.
Diktet sa: "Det er ingen sommerfugler, ingen flere sommerfugler i Terezín."
Helgas tegninger gjorde at hun holdt ut, like mye som skrivingen hjalp Anne.
Jeg husker at jeg en gang leste historien om en cellist.
Hun sa at hun overlevde, at hun ikke ble gal,
fordi hun tenkte på musikk. Hun spilte om og om igjen inni seg.
Det å tenke på en musiker som holdt fast ved hele repertoaret sitt,
til all musikken hun kunne, rørte meg virkelig.
TEREZIN FESTNING TSJEKKIA
Terezín var den største gettoen da Tsjekkoslovakia ble okkupert,
men det var også venteværelset til utryddelsesleirene.
Fra alle de okkuperte landene sendte nazistene
krigsheltene, de ledende intellektuelle,
de lærde, musikerne, skuespillerne...
…berømtheter, jøder og blandede jøder.
Nazistene ville vise verden
at mens tyskerne er i krig eller blir bombardert,
lever jødene uten frykt i en festningsby
hvor de kan organisere kulturarrangementer.
Og de viste jøder som så ut til å leve i himmelen.
De spilte til og med inn en film.
Føreren gir en by til jødene.
De organiserte også et besøk av Røde Kors,
som dessverre gjorde denne store bløffen, den gigantiske kamuflasjen, mer troverdig.
Da Helga ble flyttet til Auschwitz,
tok onkelen hennes tegningene og la dem bak en vegg.
De ble bevart.
Ingen fikk filme eller ta bilder i leirene.
Men noen små spor av dagliglivet der dukket opp nå og da,
som disse bildene tatt i Terezín av en arbeider
som kom utenfra leiren for å grave en grøft.
Disse bildene viser ei jente som tar sauene sine ut på beite.
Jenta er Doris Grozdanovičová.
Dette var plikten hennes i leiren.
Hun er nå 93 og bor i Praha.
I sitt hjem har hun mer enn 1 000 plysjsauer.
De er gaver fra hele verden.
Moren min døde der da hun var 50…
…og hun var syk.
Bestemoren min døde to uker etter ankomst.
Og når det gjelder pappa,
visste jeg at han ble deportert,
men jeg håpet alltid at han skulle komme tilbake.
Jeg så ham aldri igjen.
Ingenting stopper Doris fra å gjøre sin pilegrimsreise hver uke
til Terezín for å fortelle historien sin.
En historie om opprør og mot.
Jeg kan bare se for meg Terezín slik jeg så det som ung jente.
Jeg var der i nesten tre og et halvt år
og feiret fire bursdager der.
Jeg var 16, 17, 18 og 19,
og jeg fikk ikke oppleve hva det å leve fritt betød.
Det er en sang om Terezín skrevet av Karel Švenk.
Jeg skal sitere den for deg.
"Alt går om man vil
Sammen holder vi hender
Og på gettoens ruiner Skal vi le"
Stakkars Karel Švenk lo ikke,
siden han døde under dødsmarsjen.
@KATERINAKAT REISTE TIL AMSTERDAM I NEDERLAND FRA PARIS I FRANKRIKE
AMSTERDAM, ENDELIG! SÅ MYE LYS!
ANNE, SNART ER JEG I SKJULESTEDET DITT #FORVENTNING #FØLELSER
Våren 1944, mens Doris ble alene i Terezín,
redigerer Anne dagboken sin.
Hun gjør rettelser og skriver om.
Hun hørte på radioen
at utdanningsministeren i Nederland, som var i eksil i London,
lovet at alle vitnesbyrd om det nederlandske folks lidelser
ville bli publisert når krigen var over.
Anne tror hun kan gjøre arbeidet sitt, som besto av flere notatbøker,
til en roman, og hun har en tittel i tankene.
Het Achterhuis, nederlandsk for "Bakhuset."
Dette er tittelen Otto Frank beholdt i 1947,
da han etter mye indre uro bestemte seg for å publisere dagboken.
Anne skrev: "Hvis Gud lar meg leve…
…vil jeg jobbe for menneskeheten.
Så du skjønner, jeg har en viss oppgave."
Da Otto Frank fikk vite at dagboken var en suksess,
sa han med en gang: "Dette er ikke min suksess,
men min datters." Og han ville kjempe mot diskriminering,
mot antisemittisme, i dagbokens ånd,
men også fra sin egen erfaring som overlevende.
Som tysker har jeg tenkt mye på om jeg burde føle skyld eller ikke.
Jeg tror jeg har ansvar for
å gi tilbake til mennene som mistet sin menneskelighet her,
og å kjempe for at ansiktene deres ikke blir glemt.
Disse skjebnene minner meg om at det er mye lidelse i verden i dag,
at så mange barn og voksne fortsatt lider i krigsområder,
og jeg synes det er ufattelig.
Det er så lett å bli et mål for hat når man er annerledes.
Hvordan kan vi forsvare menneskerettighetene,
og sørge for at det som skjedde her i Bergen-Belsen ikke skjer igjen.
Det er fortsatt folk i dag
som anses som verdiløse, som blir utvist, drept og forvist
bare fordi de ikke blir forstått.
Jeg vil ikke sett på hvordan en historisk situasjon
hadde utspilt seg i dag,
men jeg vil sammenligne det med flyktningsituasjonen.
Folk som rømmer fra krig, fra død, fra trusler.
Det har ikke noe å si om de rømmer fra nazistene eller noen andre.
Det er fortsatt barn i nød, det er fortsatt barn som er flyktninger,
på samme måte som Margot og Anne og alle vennene deres
ble truet på den tiden.
Vi forteller historien vår til unge, og vi har alltid gjort det,
slik at minnet om holocaust ikke går tapt.
Men i dag begynner det å føles som en plikt,
for det er for mange mennesker
som ikke aksepterer de som er annerledes og ser etter et bedre liv her,
og ender opp med å drukne i våre hav.
KJÆRE ANNE, DAGBOKEN DIN, SÅ FULL AV HÅP, RYSTET MEG, MEN ER EN PÅMINNELSE OM
AT JEG ALDRI MÅ GI OPP #IKKESEBORT #INGENFORDOMMER
Tirsdag 6. juni 1944.
"Å, Kitty, det beste med invasjonen
er at jeg har på følelsen av at venner er på vei."
Den dagen, 6. juni 1944
var Anne spent, og som en ekte reporter
følger hun med på krigsrapportene.
Men jo nærmere slutten på konflikten er, desto raskere går utryddelsesmaskinen.
Sarah, søstrene Andra og Tatiana, og også Arianna,
var allerede deportert til Auschwitz…
…mens Helga var i konsentrasjonsleiren i Freiberg.
Hvis du besøker Anne Frank-huset, besøker du et tomt hus.
Og det er en tomhet som på et vis fungerer som et speil for oss.
Vi ser inn i speilet og sier: "Dette var oss.
Dette var oss, dette ble gjort av mennesker.
Kanskje ikke engang spesifikke mennesker, kanskje mennesker som… oss."
Hva ville Anne Frank ha blitt?
Hva ville hun ha skrevet om den verdenen
hvor hun ble vitne til alt det hun ble vitne til?
Og du sier til deg selv…
…tenk på alt talentet Tyskland ødela…
…ved å utslette alle disse jødiske barna.
Når du dreper barn…
…dreper du uendelige muligheter.
Lørdag 15. juli 1944.
"Kjære Kitty…
…det er vanskelig i tider som dette.
Idealer, drømmer og håp stiger i oss,
for så å bli knust av den fæle virkeligheten.
Det er rart jeg ikke har gitt opp alle idealene mine.
De virker så absurde og upraktiske.
Men jeg klamrer meg til dem, for jeg tror fortsatt, på tross av alt,
at folk er gode innerst inne."
Anne vet det ikke, men sommeren 1944 blir hennes siste.
12. juni feirer hun 15-årsdagen.
Tirsdag 1. august 1944.
"Kjære Kitty…
…som jeg har sagt mange ganger, er jeg delt i to.
Den ene siden inneholder min sprudlende munterhet,
min flåsethet, min livsglede og fremfor alt
min evne til å sette pris på det positive ved ting.
Med det mener jeg å ikke se noe galt i flørting,
et kyss, en omfavnelse, en tullete vits.
Denne siden av meg ligger vanligvis klar til å overfalle den andre,
som er mye renere, dypere og mer elegant."
Og tirsdag 1. august 1944 skriver hun:
"Når alle begynner å henge over meg, blir jeg sint, og så trist,
og til slutt vrenger jeg hjertet mitt,
den dårlige siden ut og den gode siden inn,
og fortsetter å finne en måte å bli det jeg vil bli,
og hva jeg kunne blitt...
…om det bare ikke var andre mennesker i verden.
Din, Anne Marie Frank."
Dette er de siste ordene Anne skrev i dagboken.
Tre dager senere kom nazistene og kjørte henne vekk…
…og rommet hennes var tomt og stille.
I mer enn 70 år har Annes ord gjort at millioner av unge mennesker
plutselig har blitt voksne.
De har lært å ikke gi opp.
Anne, ei så livsglad jente,
ble symbolet på grusomhetene på 1900-tallet.
Det som skjedde senere…
…blir fortalt av Helga, Andra, Tatiana, Sarah og Arianna.
Parallelle liv som aldri møtes…
…men som allikevel er så nære at de nesten rører ved hverandre.
De gir stafettpinnen videre til nye generasjoner,
som drømmer om fremtiden.
Anne nektet å slutte å huske og håpe.
I permen på dagboken skrev Anne:
"Sois gentil et tiens courage."
"Vær snill og ha mot."
Tekst: Anette Aardal