Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
LAGĂRUL DE CONCENTRARE BERGEN-BELSEN GERMANIA
ANNE, CINE EȘTI? AȘ VREA SĂ-ȚI CUNOSC POVESTEA
Sâmbătă, 15 iulie, 1944, Anne scrie:
„Dragă Kitty,
mi-e complet imposibil să-mi construiesc viața
bazată pe haos, suferință și moarte.
Văd lumea transformându-se încet într-o sălbăticie.
Aud tunetul care se apropie
și care ne va distruge și pe noi într-o zi.
Simt suferința a milioane de oameni.
Și totuși, când privesc cerul,
cumva simt că totul se va schimba în bine,
că și cruzimea asta se va sfârși,
că pacea și liniștea vor reveni.
Între timp, trebuie să-mi păstrez idealurile.
Poate va veni și ziua
în care le voi putea îndeplini.
A ta, Anne Marie Frank.”
CENTRUL DE DOCUMENTARE BERGEN-BELSEN - GERMANIA
CARE ERAU VISURILE TALE? CE ÎȚI DOREAI?
VREAU SĂ ÎNȚELEG. #JURNAL #INFORMAȚIE
Când a fost făcută poza,
Anne, o fată evreică de aproape 13 ani,
nu știa cu ce avea să se confrunte.
Nu știa că avea să-și petreacă doi ani din viață
ascunzându-se în această casă din Amsterdam,
abia putând să vadă cerul și să respire aerul,
lipsită de libertate.
Se va ascunde aici, împreună cu familia,
pentru a scăpa de naziști.
Aici, va fi speriată, dar va locui, va crește
și va scrie un jurnal
unei prietene imaginare pe nume Kitty.
JURNALUL UNEI TINERE FETE
DRAGĂ KITTY,
Miercuri, 5 aprilie, 1944.
„Draga mea Kitty,
îmi trebuie mai mult de un soț și copii
căruia să mă dedic.
Nu vreau să fi trăit în zadar ca majoritatea.
Vreau să fiu utilă,
sau să bucur toți oamenii,
chiar și pe cei necunoscuți.
Vreau să continui să trăiesc, chiar și după moarte.”
Pe 4 august, 1944,
e arestată și deportată.
A dispărut,
împreună cu un milion și jumătate
de copii și adolescenți ca ea.
Anne cunoștea răul acesta.
Nimeni nu-l poate uita
deoarece continuă să-i chinuie pe supraviețuitori.
Chiar și pe acei copii
care, spre deosebire de Anne, încă trăiesc
și sunt ultimii martori ai Holocaustului.
Vizualizez
porțile fiind complet deschise,
zgomotul porților de fier...
și cozi interminabile de oameni...
care intrau să facă duș și nu mai ieșeau,
ceea ce ni s-a întâmplat nouă mai târziu.
Am auzit zgomotul bastoanelor, bătaia lor.
Ne loveau și ne spuneau:
„Intri pe ușă și ieși prin horn.”
Vagoanele care transportă animale îmi amintesc
de vremea în care am stat și am călătorit cu ele.
Sunt niște amintiri constante.
Culorile pe care le văd dacă închid ochii
sunt albul zăpezii și albul cadavrelor.
Flăcări ieșind de pe coșuri, zăpadă,
frig..
Și singurătate.
Un ofițer SS, împreună cu câțiva polițiști olandezi,
au urcat scările adăpostului.
Au descoperit secretul din spatele paravanului firav
care timp de doi ani
protejase viața ascunsă a Annei,
împărțită cu tatăl Otto, mama Edith, sora Margot,
Auguste și Hermann van Pels,
fiul lor de 16 ani, Peter,
și Fritz Pfeffer.
Rămâne necunoscut
dacă au fost trădați.
Au avut timp doar să apuce ce au putut în grabă,
înainte să fie luați.
Jurnalul Annei a fost lăsat pe jos.
ANNE, ERAM APROAPE DE ACEEAȘI VÂRSTĂ.
OARE PUTEAM FI PRIETENE? #ALĂTURI
Era încă liberă când împlinise 13 ani
și primise cadou un jurnal,
o cămașă bleu, un puzzle, o cremă, flori,
și doi bujori.
Era 12 iunie, 1942.
Anne a început să scrie în jurnal și a decis să-i dea un nume.
Sâmbătă, 20 iunie, 1942.
„Pentru a întări imaginea acestui prieten mult așteptat
din imaginația mea,
nu vreau să notez faptele în acest jurnal cum ar face majoritatea,
dar vreau ca jurnalul să-mi fie prieten,
și-i voi spune Kitty.”
Kitty e o oglindă,
o dublură, un leac pentru suflet.
E alinarea ei, exteriorizarea și consolarea.
Un mod de a spune
că prețul plătit pentru răul pătimit nu va fi prea mare.
Că totul poate fi spus unui prieten imaginar,
primul cititor dintre numeroșii pe care Anne visează să-i aibă într-o zi
când totul se va termina.
În Bergen-Belsen,
nu aveai timp să-ți iei adio.
Marca lagărului era tifosul.
Epidemia era răspândită de păduchi
și îi tâmpea și îi făcea îngrozitori pe oameni,
așteptându-și sfârșitul.
La început, Anne și Margot cu părinții lor au fost trimiși
în lagărul de tranzit Westerbork din Olanda de Est.
Când au sosit, peste 100.000 de evrei
fuseseră deja deportați.
Ultima destinație a familiei Frank a fost Auschwitz în Polonia.
Mai târziu, cele două surori au ajuns în Bergen-Belsen, Germania,
unde au murit de tifos în februarie 1945.
Mai întâi Margot, urmată de Anne.
Gărzile SS din Bergen-Belsen
erau doar cu puțin mai mari decât surorile Frank.
Erau fete tinere devenite torționare,
iar cea mai feroce era Irma Grese.
Avea să fie condamnată la moarte
într-un proces împotriva unui grup de ofițeri SS
ținut de aceleași forțe britanice care au eliberat lagărul
pe 15 aprilie, 1945.
Germanii care locuiau lângă lagăre
au fost forțați de soldații care au eliberat lagărele
să intre și să privească
ceea ce pretinseseră mereu că nu știau.
Gărzile SS din Bergen-Belsen
au fost forțate de soldații britanici
să ridice cadavrele victimelor lor cu mâinile goale
și să le arunce în groapa comună.
Aici sunt îngropați 23.200 de oameni.
NU ȘTIU NIMIC DESPRE ULTIMELE TALE ZILE
MAI AVEAI SPERANȚĂ? #GROAPĂCOMUNĂ #ANIHILARE
Nimeni nu știe unde sunt îngropate cele două surori.
Au ajuns, ca alte victime,
în groapa comună.
Tot ce rămâne în urma lor sunt numele lor pe o piatră neagră.
VIAȚA TA S-A SFÂRȘIT AICI. ȘI AICI ÎNCEPE CĂLĂTORIA MEA.
CAUT RĂSPUNSURI, VOCILE SUPRAVIEȚUITORILOR #MARTOR
Când se duceau cu trenul spre Auschwitz,
timp de șase sau șapte zile, stăteau în urină și fecale,
fără mâncare, în întuneric,
în duhoare.
Până când ajungeau în Auschwitz, arătau ca niște gunoaie
ISTORIC
și nu avem nicio problemă să aruncăm gunoiul.
Dacă arată de rahat,
n-avem nicio problemă să-l aruncăm în toaletă.
Dacă Anne ar fi supraviețuit, acum ar fi avut 90 de ani.
Poate privirea și fața ei ar semăna
cu cele ale acestor femei
care încă sunt mândre că au supraviețuit și că au rezistat.
Nu simt ură.
De fapt, am învățat să iubesc oamenii.
Dar îi urăsc pe naziști.
Nu-i voi ierta niciodată
pentru ce le-au făcut copiilor
care au fost gazați.
NĂSCUT PE 16 NOIEMBRIE, 1939 DEPORTAT PE 3 MAI, 1944
Copiii mei sunt răzbunarea mea împotriva naziștilor,
iar nepoții și strănepoții
sunt felul meu de a le râde în nas.
Pentru mulți, aceste amintiri constau în secrete,
tăceri lungi sau cuvinte spuse pe jumătate
în nevoia de a-i proteja pe urmași
de amintiri, poate, prea violente.
Totuși, acele amintiri au fost transmise
copiilor, nepoților, strănepoților,
de parcă fiecare generație avea nevoie de o nouă voce.
Mi-a fost foarte greu, ca fetiță,
să înțeleg ceva ce li s-a întâmplat atâtor oameni,
inclusiv bunicilor mei.
Apoi ni s-a spus povestea Annei Frank
și deodată, a apărut o fetiță
cu care m-am identificat.
Brusc, povestea a devenit prea reală
și m-am speriat.
Tragedia Ariannei,
care a supraviețuit după patru lagăre de concentrare,
a devenit un semn permanent pe antebrațul lui Lorenzo.
Am decis să mă tatuez ca ea
după ce i-am citit cartea.
M-am simțit foarte aproape de poveste,
dar și legat fizic de ceea ce pățise bunica mea.
Și vocile membrilor familiei ei,
care au dispărut în lagăre,
se regăsesc acum în muzica Francescăi.
Eu sunt evreică, mama e evreică, tata e catolic.
Peste 40 de rude de-ale mele
nu s-au mai întors din lagărele de concentrare.
Am crescut conștientizând toate astea
și a stat mereu la baza identității mele.
Îmi amintesc că am avut o criză groaznică în școala primară
când am început să studiez istoria la șapte ani.
Am realizat că problema asta mă privea pe mine și pe familia mea
și dimensiunea faptelor de care sunt capabili oamenii.
Dacă m-aș fi născut cu 65 de ani mai devreme,
probabil că aș fi fost o victimă.
GDAŃSK, POLONIA, 1928
DEPORTATĂ DIN PARIS ÎN 1944 CU MAMA EI
LAGĂRE DE CONCENTRARE: DRANCY, AUSCHWITZ-BIRKENAU ȘI BERGEN-BELSEN
Totul te poate ajuta să supraviețuiești.
Recitând toate poeziile cunoscute,
schimbând rețete de gătit,
cântând piesele lui Edith Piaf.
Italienii cântau „Mama” și plângeau
în timp ce cântau,
dar era frumos.
Așa ne-am opus.
Sarah a fost arestată în timpul celei mai mari razii
pe teritoriul francez, pe 16 și 17 iulie, 1942.
Mii de evrei au fost închiși în Velodromul de iarnă din Paris.
Totuși, Sarah a reușit să scape de acolo.
S-a ascuns cu mama ei
în capitală, timp de doi ani.
Mai târziu, cum i s-a întâmplat Annei,
a fost arestată.
Anne avea 15 ani, iar ea era cu un an mai mare.
Într-o zi, prietena mamei mi-a spus:
„Știi că în baraca mea de acolo e o fată olandeză pe nume Anne?
Vine din Olanda.”
Fata stătea în tocul ușii.
A auzit ce a spus prietena mea și mi-a zâmbit.
Și-a întors capul așa și a zâmbit puțin și timid.
Era deja foarte slabă,
dar avea un zâmbet cu adevărat adorabil.
INDIFERENȚĂ
Dezastrul din Bergen-Belsen
începe cu evacuarea lagărelor, în special a celor din Auschwitz-Birkenau.
Începând din noiembrie, 1944,
mii de oameni ajung într-o situație în care tifosul,
dintr-un anumit punct de vedere, face același lucru ca o cameră de gaz.
Fiindcă oamenii mor în condiții înspăimântătoare.
Naziștilor nu le rămâne decât să sape gropi comune,
săpate chiar de prizonieri.
Aruncă cadavrele în gropi fără să se mai ocupe de lichidarea lor.
Azi, camerele casei secrete
din Prinsengracht 263 din Amsterdam
sunt goale pentru a onora cele 6 milioane de victime ale naziștilor.
Tatăl Annei, singurul supraviețuitor
din cei opt oameni care erau ascunși aici,
a dorit să fie goale.
Totuși, suntem în camera Annei, așa cum a fost în 1942,
cu urmele vieții ei.
Sâmbătă, 11 iulie, 1942.
„Dragă Kitty,
anexa e un loc ideal de ascunziș.
Poate că e umezeală și e strâmbă, dar probabil
că nu e o ascunzătoare mai confortabilă în tot Amsterdamul.
Nu, în toată Olanda.”
Camera ei de adolescentă a fost împărțită timp de doi ani
cu un oaspete al casei, dl Pfeffer,
un dentist, trecut bine de 50 de ani,
cu care nu s-a împăcat niciodată.
Două paturi față în față și un birou.
Tot ce ai sunt pereții pentru visurile tale.
Deanne Durbin, Ginger Rogers și Greta Garbo în Ninotchka,
vedeta germană de film, Heinz Rühmann, Ray Milland,
și apoi cealaltă pasiune a Annei,
Sonja Henie, campioană mondială la patinaj din Norvegia.
Fragmente din viețile altora,
pentru a da fler propriei ei vieți.
Anne se uită la haine și coafuri.
Există o poză cu familia regală olandeză
și fața tinerei Elisabeta, viitoarea regină a Angliei.
O lume minusculă,
deși a fost întreaga ei lume din 6 iulie, 1942,
ziua în care familia Frank a intrat în ascunzătoarea lor secretă.
Familia Frank, originară din Frankfurt
a părăsit Germania în 1933,
anul în care Hitler a ajuns la putere.
Totuși, atmosfera pentru evreii locali și migranți
din Olanda devenise dură.
SINAGOGA PORTUGHEZĂ
Mai târziu, au început primele deportări
și legi rasiale.
În 1939, Hitler își declarase deja
propunerea de anihilare a tuturor evreilor din Europa.
Și pe 20 ianuarie, 1942,
în timpul Conferinței Wannsee din Berlin,
înalți oficiali naziști și ai Guvernului german
au inițiat ceea ce au numit
„soluția finală a problemei evreiești”.
CENTRUL MEMORIAL AL HOLOCAUSTULUI SKOPJE, MACEDONIA DE NORD
Ceea ce face Holocaustul diferit față de alte genocide
este, în primul rând,
că făptașul e cea mai avansată societate din civilizația occidentală
și care folosește toate pârghiile acelei civilizații
pentru a distruge.
În al doilea rând, Germania culegea date.
Deci, e cel mai documentat genocid din istorie.
În al treilea rând, doar Germania a avut ideea
de a elimina evreii de pretutindeni.
A implicat 22 de țări.
S-a derulat pe parcursul a 12 ani, crimele durând patru ani.
Nu cu furie, ci într-un plan sistematic de anihilare.
DEPORTATĂ DIN SAN DANIELE DEL FRIULI ÎN 1944 CU FAMILIA
LAGĂRE DE CONCENTRARE: RISIERA DI SAN SABBA, AUSCHWITZ-BIRKENAU
RAVENSBRUCK ȘI BERGEN-BELSEN
Era vară când Arianna a fost arestată.
Exact când Anne se bucura pentru aterizarea în Normandia
și lovitura unui grup de soldați germani împotriva lui Hitler.
Anne era optimistă și credea că până în octombrie
va sta din nou în bancă la școală.
Simțea că se apropie libertatea.
În schimb, Arianna, care o pierduse deja,
s-a trezit față în față cu Irma,
aceeași femeie atrăgătoare
care purta o uniformă impecabilă
și care ținea o armă în mână.
Arianna avea doar 11 ani.
Am fugit pentru o distanță scurtă
și apoi, aproape în fața locuinței, am încetinit,
fiindcă am văzut venind spre mine
trei sau patru naziști bine îmbrăcați.
Irma Grese era în spatele meu.
Toți erau îndrăgostiți de ea.
Așa cum fac copiii, m-am întors brusc din curiozitate,
iar Irma Grese avea pistolul îndreptat spre mine.
Doar atunci mi-am dat seama că pot muri.
CUM POT DEVENI OAMENII ATÂT DE INUMANI?
NU-MI POT IMAGINA ATÂTA CRUZIME #CURAJ #REZISTENȚĂ
Dacă nu ești singur, e mai ușor să supraviețuiești.
Dacă ai o soră apropiată care te poate ajuta.
O mamă gata să-și dea viața pentru un polonic de supă.
Un prieten care te învață cum să furi o bucată de pâine
din buzunarul cuiva pe moarte.
În lagăr, astea nu erau păcate.
În lagăr, trebuia să crești rapid,
să înveți disciplină, să supraviețuiești fiind egoist și brutal.
Dar, adesea, ai fi supraviețuit din pură întâmplare.
DEPORTATE ÎN 1944 CU FAMILIA LOR
LAGĂRE DE CONCENTRARE: RISIERA DI SAN SABBA ȘI AUSCHWITZ-BIRKENAU
Îmi amintesc că a venit o persoană care se poate să fi fost Mengele,
și ne-a întrebat dacă vrem să ne vedem mama.
Josef Mengele,
poreclit „Îngerul morții” în Auschwitz,
se ocupa de copii,
mai ales experimentând pe gemeni.
Andra și Tatiana aveau patru și șase ani
și într-o zi, au fost aliniate în fața unei barăci.
Erau surori, dar se credea eronat că sunt gemene.
De aceea erau încă în viață.
Vărul lor, Sergio, stătea la aceeași coadă.
Un doctor din Neuengamme, care făcuse niște experimente
pe tuberculoză și pe glandele limfatice la adulți,
s-a gândit să experimenteze și pe copii
și i-a cerut lui Mengele acești copii.
Unul dintre gardieni care se atașase de ei i-a avertizat.
„Când îți spun să faci un pas înainte, dacă vrei să-ți vezi mama, nu o face!”
L-am avertizat pe Sergio să nu înainteze, dar nu ne-a ascultat.
Au fost 20 de copii,
zece băieți și zece fete care au înaintat.
Gândul că a plecat convins că-și va vedea mama,
dar, în schimb, și-a găsit moartea în ziua în care împlinea șapte ani,
încă se simte...
ca o povară pentru inima mea care e de nedescris.
De ce evreii?
Hitler încerca să creeze rasa superioară,
și credea, în esență,
în lumea condusă de cei puternici,
iar dacă nu conduc, sunt slăbiți.
De luni întregi, Otto Frank pregătea
o ascunzătoare
în spatele fabricii sale de pectină și mirodenii.
Otto Frank a încercat de mai multe ori să obțină viză
pentru întreaga familie și să plece din Olanda,
de exemplu, în SUA, dar n-a reușit niciodată.
Deci pe 5 iulie, 1942, Margot a primit un telefon
să meargă să lucreze în lagărul din Germania.
Dacă nu te duci în două sau în trei zile
la secția de poliție,
vin ei să te ia.
Anne și părinții ei fug fără valize.
Purtau stele galbene pe piepturi, stigmatul infamiei.
Pe de o parte,
avem o cifră jenantă,
75% din evreii din Olanda
au fost deportați și uciși.
De departe, cel mai mare procent dintre țările vest-europene.
Dar suntem și țara și orașul
în care s-a declanșat greva transportului public
în februarie, 1944,
pentru cele întâmplate evreilor din Amsterdam.
Un singur exemplu
nu se poate găsi în Europa,
ca semn de rezistență
din partea unor oameni normali, incredibil de curajoși.
Odată ce naziștii au decis
să-i elimine fizic pe evrei,
au proiectat lagăre
construite exclusiv pentru exterminare
pentru toți cei care trăiau în ghetouri în Europa de Est.
Evreii din Europa de Vest se confruntau cu o situație diferită.
Aici, sunt prea puțini evrei ca să înființeze ghetouri, ca în est.
Prin urmare, naziștii au gândit o strategie diferită.
Organizează razii bazate pe cooperarea localnicilor.
În acest stadiu, construiesc lagăre de tranzit.
Destinația finală e un singur lagăr.
Un loc creat pentru a ucide evreii
dintre care să muncească o minoritate,
ca și cum le-ar acorda o prelungire pentru a le întârzia moartea.
Singurii care uneori se amestecă cu ei
sunt Sintii și Romii.
@KATERINAKAT A CĂLĂTORIT CĂTRE WESTERBORK, OLANDA
DIN BERGEN-BELSEN, GERMANIA.
LAGĂRUL WESTERBORK, OLANDA
Afară, Europa arde.
Dar veștile despre înfometare, război și razii
ajung la oamenii din case
care duc o viață lentă și oprimată.
Anne îi spune lui Kitty cum reușește să scape de plictiseală,
orele interminabile,
nevoia de a trăi împreună cu alții,
precum și micile gelozii cu sora ei
și certurile cu mama.
Luni, 28 septembrie, 1942.
„Dragă Kitty,
ei critică totul, absolut totul, la mine.
Comportamentul meu, personalitatea, manierele, fiecare centimetru,
din cap până-n picioare.
Sunt subiectul bârfelor și dezbaterilor.”
Se spune că, pentru a crește, trebuie să-ți ucizi părinții.
Anne o face, cum fac toți semenii ei.
Se răzvrătește, refuză și critică.
Dar e și dulce, ironică și amuzantă.
E o adolescentă foarte deșteaptă, plină de viață,
curioasă în privința lumii,
plină de ambiție, sentimente, iubire, imaginație.
ETNO-PSIHOLOG
Situația de izolare în care se află
îi dezvoltă inteligența și abilitatea de a gândi.
Strălucește de fericire
pentru o pereche de pantofi roșii de la Miep,
una dintre cele patru angajate ale tatălui său, Otto,
care a ajutat oamenii din ascunzătoare să supraviețuiască.
Miep va salva și va păstra jurnalul fetei
după ce-a fost arestată.
Anne studiază, citește entuziast și starea ei se schimbă adesea.
Într-o clipă, e ironică despre vânătăile de pe frunțile membrilor familiei
care nu se pot obișnui cu dimensiunea ușii lor rotative,
iar în clipa următoare,
devine disperată pentru viitorul poporului ei.
O văd prin cuvintele din text.
În unele părți, îmi pare o fată tânără și amuzantă
în alte părți ale textului, e o fată
cu care nu aș fi fost prieten la școală.
În unele părți, mă impresionează felul în care descrie
mediul înconjurător, dar și situația politică
înțelegând ce se întâmplă în societate.
Deci perspectiva din ascunzătoare,
din anexă, îndreptată către lume, mă impresionează.
Vineri, 9 octombrie, 1942.
„Dragă Kitty,
numeroși prieteni și cunoștințe evrei
sunt luați în turme.
Gestapoul îi tratează foarte dur
și îi transportă în vagoane de vite spre Westerbork.
Oamenii aproape că nu primesc nimic de mâncare, darămite de băut.
fiindcă apa e disponibilă doar o oră pe zi
și există o singură toaletă și chiuvetă
pentru câteva mii de oameni.
Dacă e atât de rău în Olanda,
cum trebuie să fie în locurile îndepărtate și necivilizate
unde îi trimit germanii?
Trebuie să presupunem că majoritatea sunt uciși.
Radioul englez spune că sunt gazați.
Poate că e cel mai rapid mod de a muri.
Mă simt groaznic.”
Anne și familia ei vor pleca din Westerbork
cu ultimul convoi către Auschwitz
pe 3 septembrie, 1944.
MEMORIALUL WESTERBORK OLANDA
AICI, FIECARE PIATRĂ REPREZINTĂ O VICTIMĂ, EVREI, ROMI, PARTIZANI.
SUNT 102.000 DE VIEȚI. TOATE TERMINATE. #PERSECUȚIE #REZISTENȚA
Îmi amintesc că ne jucam cu bulgări de zăpadă,
dar eram permanent înconjurați de moarte.
Fiindcă în lagăr, printre barăci
erau mormane de cadavre.
Să vezi cadavrele alea
pe care încercau să le împingă în această baracă
devenise normalitate pentru noi.
@KATERINAKAT A CĂLĂTORIT CĂTRE PRAGA, REPUBLICA CEHĂ DIN WESTERBORK, OLANDA
EVREU
PRAGA, CEHOSLOVACIA, 1928
DEPORTATĂ ÎN 1941 CU FAMILIA SA
LAGĂRE DE CONCENTRARE: TEREZIN, AUSCHWITZ-BIRKENAU, FREIBERG ȘI MAUTHAUSEN
Când poliția a bătut la ușa Helgăi,
era 4 decembrie, 1941.
Afară, Vltava curgea în tăcere.
Era deja întuneric.
Pentru evreii din Praga,
ora stingerii se dădea cu câteva ore înainte.
Totuși, în casa ei, era mare agitație.
Oamenii se pregăteau să plece.
Ordinele de transport veneau mereu noaptea.
Helga avea 12 ani, ca Anne.
Ambele au fost victimele legilor rasiale.
Fuseseră deja exmatriculate de la școală,
iar Anne a trebuit să părăsească Institutul Montessori.
Am făcut primul desen în Terezín
al unor copii care fac un om de zăpadă.
Desigur, era departe de a fi realitatea,
deoarece în Terezín nu puteam face asta.
Era o amintire a copilăriei mele.
Într-un fel sau altul, am putut să i-l dau în secret
tatălui meu și mi-a zis: „Desenează ce vezi.”
Și am început să-mi desenez viața în Terezín.
Iar acest om de zăpadă a fost primul meu desen în Terezín,
dar și ultimul desen făcut în copilărie.
UNDE SE POATE GĂSI PUTEREA? CUM TE POȚI ADAPTA?
EU AȘ FI PUTUT S-O FAC? #REBELIUNE #IMAGINAȚIE
Ne-au pus să ne jucăm în cerc.
Trebuia să cântăm melodia asta în germană...
„Arătați-vă picioarele, arătați-vă pantofii”
Mă dureau deja picioarele,
și nu aveam pantofi. Am avut doar unul fără talpă.
Și m-a deranjat să cânt în germană mai ales să fac spectacol
știind că mama era afară,
poate așteptându-și supa.
Kapoul m-a bătut foarte tare.
Îmi tot striga: „Cântă, cântă, învârte-te!”
Aveam vânătăi pe picioare
pentru că blestematele aveau bice din cauciuc
cu un fir de fier înăuntru.
Mi-ar fi plăcut să mă joc...
dar nu în lagăr.
Ne jucam cu păduchii.
Simt să-mi scarpin scalpul când mă gândesc.
Eram cinci sau șase.
Fiecare își lua păduchii
și îi puneam la cinci centimetri de tivul unei rochii.
Cel care ajungea primul la tiv câștiga.
Nu era nimic de câștigat, dar era un joc.
Joi, 19 noiembrie, 1942.
„Dragă Kitty,
e ca vânătoarea de sclavi de pe vremuri.
Nu e intenția mea să glumesc, e prea tragic pentru asta.
Seara, când e întuneric,
văd adesea șiruri lungi de oameni buni, nevinovați,
însoțiți de copii plângând,
mergând întruna,
comandați de o mână de oameni care-i hărțuiesc și îi bat
până când se prăbușesc.
Nimeni nu e cruțat.”
Cred că perspectiva morală,
și lecția morală din istoria asta
e despre acele momente
când vezi oameni luând decizii,
alegând să ajute,
alegând să colaboreze, să se supună,
dar majoritatea nu a ales deloc.
Noaptea, oaspeții din casă obișnuiau să asculte Radio Orange,
transmisia radio BBC
a guvernului olandez exilat.
Cu sufletul la gură, au urmărit progresul după aterizarea în Normandia.
Iar Otto a atârnat o hartă pe perete
unde fiecare victorie era marcată.
Alături, sunt semnele vieții.
Măsurătorile înălțimii fiicei sale.
Treisprezece cm în doi ani pentru Anne,
un centimetru pentru Margot.
Începusem să găsesc metode de a construi bariere
ca să mă protejez prin artă.
Adorn a spus că după Auschwitz poezia nu mai poate exista.
De fapt, cred că e posibil să fie invers.
Ceea ce crearea frumosului, a artei, a muzicii
oferă oamenilor, e singurul mod de a reacționa
la oroarea istoriei umane.
De 30 de ani, ne-am ocupat de supraviețuitori și de familiile lor
și am observat un element
notabil și în a patra generație.
Care e acesta?
Sunt morții Holocaustului.
Morții Holocaustului cer răzbunare.
E o povară pentru urmașii lor.
E o misiune. Ei spun:
„Răzbună-ne, chiar dacă suntem morți.
Spune că ești fiul sau fiica unui astfel de evreu.
Distruge ceea ce ne-au făcut naziștii,
să spui Kadiș pentru noi.”
Kadișul persoanei îndoliate e printre cele mai vechi rugăciuni evreiești.
Cu aceste cuvinte se conduce fiecare evreu care moare.
Totuși, în lagărul de concentrare,
jelirea,
și pentru cei care nu mai credeau în Dumnezeu,
devenise fără sens.
Acum mormintele lor sunt ziduri
cu numele lor,
revopsite cu grijă pentru a nu-i lăsa să fie uitați.
SINAGOGA PINKAS PRAGA
În toate memorialele Holocaustului oamenii vin să umple un gol
și să-și găsească moștenirea.
Bunicul meu a murit în lagăr.
Tata fusese deportat.
Cred că trauma se transmite inevitabil.
Eu am transmis-o fiicelor mele.
Deși cred că le-am transmis o poveste mai mult decât o traumă...
cât și o moștenire și o responsabilitate.
Am creat o revistă online.
Se numește Jewpop, și spre surprinderea mea,
cele mai citite articole sunt despre Holocaust.
@KATERINAKAT A CĂLĂTORIT CĂTRE PARIS, FRANȚA
DIN PRAGA, REPUBLICA CEHĂ.
AȘ VREA SĂ ÎNȚELEG CE SIMT COPIII ȘI NEPOȚII SUPRAVIEȚUITORILOR.
MĂ DUC ÎN PARIS SĂ-I ÎNTÂLNESC #MOȘTENIRE #PREDAREAȘTAFETEI
MEMORIALUL HOLOCAUSTULUI PARIS
Fanny avea patru ani în 1942,
când mama ei i-a găsit o bonă în Sucy-en-Brie, aproape de Grenoble.
Era ascunsă acolo pentru a scăpa de persecuție.
Acum locuiește în Israel
și a venit la Paris, la Memorialul Holocaustului
însoțită de trei dintre cei zece nepoți.
Sunt un copil care a fost ascuns,
rămasă cu amintirile
bunicului meu care a murit de foame în ghetoul din Łódź,
tatălui meu deportat în convoiul numărul 4 și care s-a întors,
socrului meu care a fost ucis cu sălbăticie
și înecat de kapo în Auschwitz.
Când vorbesc despre Holocaust, poate chiar îi fac să râdă pe copii.
Îmi spun: „Doamnă, ne povestiți despre Holocaust, dar nu ne e frică.”
„Dar nu o fac ca să vă sperii.
Vă spun toate astea ca să le spuneți și altora
că nu e ficțiune, că nu e o legendă,
e adevărul.”
Am văzut pozele de pe pereți,
că toți acești oameni au murit și ne erau rude,
dar nu știam cum face parte din noi.
Cred că abia când m-am îndepărtat,
la propriu, în altă țară,
am crescut și mi-am făcut o familie
am găsit un limbaj comun și am început să comunicăm.
Aceste povești au fost reale pentru prima dată,
și nu mai erau copleșitoare, pentru că nu era vorba de șase milioane,
ci de bunica mea, tatăl și sora lui.
Erau oameni adevărați.
A fost mult de acceptat, copil fiind.
Acum că am 30 de ani,
pot să decid singură
cum aș vrea să particip activ în amintirea asta.
Mi s-a părut un pas grozav să vin cu ea,
să văd și să-i fiu alături.
Nu ia lucrurile de bune
și asta am învățat de la ea.
Cu Omer, care era soldat,
am intrat în Auschwitz purtând steagul israelian
și am părăsit Auschwitz purtând steagul israelian.
Mulți ani, supraviețuitorii au tăcut.
Trauma, rușinea, teama de a nu fi crezuți.
Nu e ceva mai groaznic
decât să vrei să spui drama prin care au trecut supraviețuitorii
și cineva să-ți spună:
„Bine, dar nu sunt singurii care a suferit.”
Sunt persoane de 75 de ani
care au decis să participe la întâlnirile noastre doar azi.
Spun: „În sfârșit, ies din anonimat,
redevin evreu.”
Copiii mei sunt catolici, soțul meu e catolic,
dar acum nu mai trebuie să ne ascundem.
Trebuie să cunosc alți evrei și să spun că sunt evreică.
Luni seara, pe 8 noiembrie, 1943.
„Dragă Kitty,
toți opt suntem în anexă
ca și cum am fi un petic de cer albastru
înconjurat de nori negri amenințători.
Locul perfect rotund pe care stăm e încă în siguranță,
dar norii se apropie.
Inelul dintre noi și pericolul care se apropie
se strâng din ce în ce mai mult.
Suntem înconjurați de întuneric și de pericol,
și în căutarea disperată a unei ieșiri
continuăm să ne lovim.
Ne uităm la luptele date sub noi
și la pacea și frumusețea de deasupra.
Între timp, am fost izolați
de masa întunecată de nori
că nu putem merge nici sus, nici jos.
Se întețește în fața noastră ca un zid de nepătruns,
încercând să ne zdrobească, dar încă nu poate.
Nu pot decât să strig și să implor: «Inel, deschide-te larg
și dă-ne drumul!»”
CÂT DE FRUMOASĂ E LIBERTATEA. SĂ TE MIȘTI FĂRĂ RESTRICȚII.
ANNE, ACUM ȘTIU CĂ NIMIC NU SE IA DE BUN
#TOTALITARISM #DREPTURI
După război,
Holocaustul a rămas în umbră,
de parcă ar fi fost una dintre multele crime ale naziștilor.
Doar în timpul procesului lui Adolf Eichmann
început pe 11 aprilie, 1961, în Ierusalim,
s-a rupt tăcerea.
Nu numai judecarea
unuia dintre responsabilii principali
ai celor întâmplate în timpul deportărilor
și exterminarea evreilor,
dar a fost și prima dată
când se spunea povestea unui genocid.
În timpul procesului, victimele au ajuns în prim-plan.
Vocile celor 111 martori,
după 15 ani de tăcere,
zi după zi,
se transformă în amintiri și acuzații.
M-am născut în anul 1961, în timpul procesului lui Eichmann.
M-am născut cu o întârziere de 20 de zile.
După mulți ani, am aflat că această întârziere
se datora fricii pe care o avea mama de a avea copii.
Simt că am știut dintotdeauna.
Îmi amintesc poveștile de când eram mică.
Îmi amintesc răspunsuri ciudate ale mamei.
Când aveam nevoie de ceva, răspundea de obicei:
„Fă ca și cum ai fi singură în lume.”
Ne-a crescut să fim independenți.
Ca să recupereze trecutul mamei ei,
Laura a trebuit să se îndepărteze de el.
A plecat la Paris
și a făcut un exercițiu psihologic.
N-a vorbit niciodată cu copiii
și a lăsat-o pe Arianna s-o facă când au devenit adolescenți.
Tatuajul are legătură cu identitatea.
Nu mi-am dat seama dacă această identitate poate însemna
că mi-a fost dor de membrii ai familiei
pe care nu i-am cunoscut.
Mai întâi am vorbit cu bunica,
de vreme ce ea era singura a cărei părere a contat pentru mine.
La început mi-a zis „nu” imediat.
Știam că era un „nu” protector.
Cred că îi era teamă că se putea întâmpla ceva asemănător,
dar acum cred că e mândră de asta.
Cel mai mult m-a durut să știu că era singură pe drum.
Durerea îngrozitoare a revenirii fără familia ei.
E o singurătate ce nu poate fi înlocuită.
E o singurătate… și poate noi, copiii ei,
ne simțim puțin responsabili.
Asta e.
Mă emoționez.
Un copil e acolo, în primul rând.
Copilul unui supraviețuitor,
fără misiunea anume de a șterge trecutul,
trebuie să înlocuiască ceea ce nu poate fi înlocuit niciodată.
Ce poți înlocui după lagăre?
Nu cred că a ieșit cu adevărat din lagăre.
O parte din ea a rămas în lagăre.
Fetița blondă din poză e Arianna.
Aici e fotografiată în ziua
în care ea și cei șapte frați au fost botezați pe 5 mai, 1935.
Tatăl ei e evreu,
iar mama ei e creștin-catolică.
Pentru naziști, familia Szörényis era un așa-numit amestec.
Și totuși, nouă dintre ei au ajuns în lagăre.
Arianna și fratele ei, Alessandro,
au supraviețuit exterminării.
Ne forțau să ridicăm cadavrele.
Două fete trebuiau să țină brațele, iar două să țină picioarele.
Deși eram patru nu eram destul de puternice.
Așa că trebuia să târâm cadavrele.
Până într-o zi când un nazist a realizat că nu puteam s-o facem și ne-a bătut.
Ne-a pedepsit, ne-a pus să stăm ore întregi ținând o piatră în mână,
ca să ne arate că aveau putere,
și că negreșit trebuia să facem ce voiau ei.
Afară, era tragedie pentru toți.
Vineri, 13 ianuarie, 1943.
„Aș putea să petrec ore întregi să-ți spun despre suferințele aduse de război,
dar m-aș întrista și mai tare.
Tot ce putem face e să așteptăm, cât se poate de calm,
până se termină.
Evreii și creștinii așteaptă.
Toată lumea așteaptă
și mulți așteaptă moartea.”
Când ajungeai la Auschwitz,
era practic imposibil să înțelegi.
În cuvintele lui Primo Levi, „Aici nu e un motiv.
Dacă nu există un motiv, nu poți înțelege ce vezi.”
Iată, numărul meu e 7142.
Odată ce ajung în mormânt, viermii îl vor mânca.
dar, deocamdată, e semnul meu,
un semn de viață și îl voi păstra.
Mama avea o intuiție foarte bună,
care s-a dovedit a fi utilă pentru reunirea familiei.
Ne amintea mereu prenumele, numele
și că eram italieni.
Andra și Tatiana au fost lăsate singure
imediat după ce au fost tatuate.
Dar uneori mama lor reușea să le viziteze în secret.
Încarcerarea, oboseala și lipsurile zilnice
o transformaseră deja.
Nu îndrăzneam să ne apropiem de ea.
Probabil ne era frică.
Nu mai era frumoasa noastră mamă.
Era incredibil de slabă.
Și faptul că nu am vrut s-o îmbrățișăm
mi-a revenit în minte
când am ținut în brațe primul copil, Stefano,
și m-am gândit la mama,
și cât de mult trebuie s-o fi făcut să sufere.
Și tocmai gândul la mama ei a ținut-o pe Arianna în viață,
care, în Auschwitz, fusese separată de mama ei
și cele cinci surori.
Uneori, mama venea să mă viziteze
și când am văzut-o într-o după-amiază, i-am spus:
„Vreau să-ți dau ceva frumos.”
Și i-am dat un cubuleț de unt
și doi cartofi fierți.
Apoi am fugit să plâng.
Sora mea mi-a zis: „Dacă te mai vedem plângând prin sârmă ghimpată,
n-o voi mai aduce pe mama să te vadă.”
De atunci, am încercat să devin mai puternică, mai isteață.
Adică, mă prefăceam că nu plângeam.
Dar țineam mereu ceva pentru mama.
Două sute treizeci de mii de copii și adolescenți
au fost deportați la Auschwitz.
Doar 700 au fost găsiți în viață
când au ajuns sovieticii pe 27 ianuarie, 1945.
Generația lui Anne a fost devastată.
„Dragă Kitty,
crede-mă, dacă ești închisă un an și jumătate,
totul poate ajunge prea mult uneori.
Dar sentimentele nu pot fi ignorate,
oricât de nedrepte sau nerecunoscătoare par.
Tânjesc să merg cu bicicleta, să dansez, să fluier,
să văd lumea, să mă simt tânără
și să știu că sunt liberă.”
Optimismul Annei și al celorlalte mii de adolescenți
a continuat să alimenteze iluzia
unei posibile libertăți.
Fete ca ea, ca Sarah, în lagărul Drancy din Franța,
voiau să creadă în viitor cu orice preț.
„Spune-i lui Jean că plecăm, dar ne vom întoarce,
spune-i lui Louis că nu știm unde ne duc,
dar sigur ne vom revedea.”
Cuvintele cu speranță au zburat din imensele imobile din Drancy,
lagărul de tranzit,
prin care au trecut cel puțin 700.000 de evrei francezi.
Un bilet, un strigăt de ajutor pe care cei dinăuntru
încercau să-l trimită Franței și rudele lor.
O scrisoare ca cea pe care încă o are Sarah,
scrisă de mama ei, Marie, cu o zi înainte de plecarea
cu convoiul sigilat care îi va duce la Auschwitz.
MEMORIALUL HOLOCAUSTULUI DRANCY, FRANȚA
ACESTA A FOST UN LAGĂR DE DETENȚIE PENTRU EVREII DEPORTAȚI SPRE EXTERMINARE.
TIMPUL ȘTERGE MEMORIA? #SEPARARE # NECUNOSCUT
Toți cei care au fost închiși în Drancy
știau că aveau să fie duși spre est cu un convoi.
Nu știau unde
și începuseră să spună între ei: „Mergem în Pitchipoi.”
Pitchipoi e un loc mitic, nedefinit.
Erau 2.000 de kilometri
între Drancy și Auschwitz.
Acesta era coridorul morții pentru evreii francezi.
Cu prietenul meu, fotograful Jean Francois Lami,
am vrut să facem aceeași călătorie a morții.
Când te apropii de estul Germaniei sau de Polonia,
se pare că te întorci în timp.
Vorbim despre urme încă vizibile,
locuri cu graffiti, cu simboluri naziste.
E foarte supărător să mai văd semne de ură precum simbolurile naziste.
Nu e posibil ca acest barbarism să mai existe azi.
Îi vedem pe neo-naziști,
vedem atacuri, antisemitism, rasism,
și toate astea îmi spun
că nu s-a învățat nimic din cele întâmplate.
Cu situația actuală din Franța, da, mă tem.
Cu anumite mișcări și manifestații
se observă o creștere rapidă a rasismului.
Le spun tinerilor:
„Suntem ultimii martori,
iar voi sunteți martorii mei.
Trebuie să respingeți contestatarii și neo-naziștii,
fiindcă sunt numeroși și pretutindeni.”
Avem o creștere a antisemitismului într-un climat
care permite exprimarea urii.
Acum, ai această combinație,
internetul îți oferă un megafon,
rețelele sociale îți oferă o comunitate de înverșunați,
iar ăsta e un aspect periculos al fenomenului de azi.
Au rămas multe fotografii cu Anne și doar o înregistrare.
Anne se apleacă pe fereastra casei din Amsterdam,
unde locuiau înainte să se ascundă.
Sub ea locuiau doi proaspeți miri.
Vecina ei se căsătorește.
Cineva din casă o cheamă, se întoarce și zâmbește.
Apoi, se întoarce să vadă ce se petrecea afară.
Anne Frank, în ciuda ei,
a devenit simbolul Holocaustului.
E adevărat că Anne Frank e folosită de oameni
care sunt clar antisemiți sau rasiști.
Am văzut asta pe niște stadioane italiene.
Cred că statutul ei simbolic provoacă asta.
Dacă trebuie să faci rău, fii malefic.
Trebuie să găsești cuvinte și poze foarte puternice.
Și ce e mai puternic decât chipul Annei Frank pentru a spune:
„Nu e nimic, ce s-a întâmplat nu a existat
și ăsta e doar un chip.
Un chip fotografiat de zeci de ori.
Cadre cu momente în familie, cu dulceața tatălui.
Se opresc brusc când Anne are aproape 13 ani,
când familia Frank se ascunde.
Din acel moment, chipul Annei dispare.
Cuvintele jurnalului ei rămân o moștenire puternică.
Miercuri, 23 februarie 1944.
„Draga mea Kitty,
dar m-am uitat și pe fereastră,
lăsându-mi ochii să cutreiere peste o mare parte a Amsterdamului,
deasupra acoperișurilor și la orizont,
o fâșie de un albastru atât de palid, încât era aproape invizibilă.
Câtă vreme există, m-am gândit,
soarele și cerul fără nori
și cât mă pot bucura de ele, cum să fiu tristă?”
Peter van Pels avea 16 ani când a ajuns în ascunzătoare
cu mama și tatăl lui.
La început, pentru Anne,
Peter era doar un „timid și plictisitor slăbănog”.
Acum, au trecut aproape doi ani.
A avut prima menstruație
și își descoperea sexualitatea.
În jurnalul ei, acum, „Peter e un băiat drăguț și drag.”
E cineva pe care poate îmbrățișa și cu care poate vorbi ore în șir
în secret, în pod, sub un petic de cer.
MĂ GÂNDESC LA ANNE ȘI LA PETER, LA PRIMA ȘI SINGURA LOR IUBIRE
#IUBIRESECRETĂ #ÎNCHISOARE
Duminică, 16 aprilie, 1944.
„Draga mea Kitty,
ține minte data de ieri.
A fost o zi importantă pentru mine.
Nu e o zi importantă pentru fiecare fată
când e sărutată pentru prima oară?
Ei bine, și pentru mine e la fel de importantă.”
Peter preia inițiativa,
chiar dacă are o abordare stângace
sfârșită printr-un sărut jumătate pe obraz, jumătate pe ureche.
Apoi Anne scrie:
„A fost atât de minunat!
Abia am putut vorbi, plăcerea mea era prea intensă.
Mi-a mângâiat obrazul și brațul, puțin stângace,
și s-a jucat cu părul meu.
Mai tot timpul, capetele noastre se atingeau.
Nu pot să-ți spun, Kitty, sentimentul pe care l-am trăit.
Eram prea fericită ca să mă pot exprima
și cred că și el.”
După 12 zile, se sărută cu adevărat,
iar Anne preia inițiativa.
Vineri, 28 aprilie, 1944.
„Dragă Kitty, a venit la mine
i-am sărit cu mâinile de gât,
și l-am sărutat pe obrazul stâng.
Urma să-l sărut pe celălalt obraz când gurile ni s-au întâlnit
și ne-am atins buzele.
Nebunește, ne-am îmbrățișat, iar și iar,
fără să ne oprim.”
Eu și Anne ne-am născut în același an, 1929.
Aveam 14 ani
și am trăit prima iubire.
Anne Frank vorbește despre asta în jurnal.
Și eu menționez asta în jurnal.
Am avut prima iubire acolo, în Terezín.
Ascunsesem două cămăși ale lui Otto.
Nu știu de ce le aveam de atâta vreme.
Le-am păstrat ca o amintire.
Știu că era în Dachau, și a murit la câteva zile după eliberare.
Helga are o casă plină de fluturi
în amintirea unei poezii auzite în lagăr,
recitată de prietenul ei, Hanush.
Poezia spunea: „Nu mai sunt fluturi,
niciun fluture în Terezín.”
Desenele lui Helga au ajutat-o să îndure totul,
așa cum scrisul a ajutat-o pe Anne.
Îmi amintesc că am citit povestea unei violonceliste.
Spune că a supraviețuit, că și-a păstrat luciditatea
pentru că se tot gândea la muzică,
o derula întruna în minte.
Gândul că o muziciană
s-a agățat de tot repertoriul său,
de toată muzica pe care o știa, m-a impresionat.
FORTĂREAȚA TEREZIN REPUBLICA CEHĂ
Terezín era cel mai mare ghetou
când a fost ocupată Cehoslovacia,
dar era și anticamera lagărelor de exterminare.
Dintre toate țările ocupate, naziștii au trimis acolo
eroii de război, intelectualii de top,
savanții, muzicienii, actorii...
oricine era faimos, evrei și evrei micști.
Naziștii voiau să arate lumii
că în timp ce germanii sunt în război sau sub bombardament,
evreii trăiesc liniștiți într-un oraș-fortăreață
unde pot chiar să organizeze evenimente culturale
și îi arată pe acești evrei care par să trăiască în rai.
Și chiar aranjează să filmeze un film.
Führerul
dăruiește un oraș evreilor.
Se organizează și o vizită a Crucii Roșii,
și, din păcate, aceasta va susține farsa,
acest camuflaj uriaș.
Când Helga a fost mutată la Auschwitz,
unchiul i-a luat desenele și le-a pus după un perete.
Au fost salvate.
Nu erau permise filmarea sau fotografierea în lagăre.
Totuși, mici urme din viața de zi cu zi
s-au ivit uneori,
ca aceste poze, făcute în Terezín de un muncitor
care a fost chemat din afara lagărului să sape un șanț.
Aceste imagini prezintă o fată care își duce oile la pășune.
Fata e Doris Grozdanovičová.
Asta era datoria ei în lagăr.
Acum are 93 de ani și locuiește în Praga.
În casa ei, are peste 1.000 de oi de pluș.
Sunt daruri din toată lumea.
Mama a murit acolo la 50 de ani
și era bolnavă.
Bunica a murit la două săptămâni după sosire.
Cât despre tatăl meu,
știam că fusese deportat,
dar am sperat mereu că se va întoarce.
Nu l-am mai văzut.
Orice-ar fi,
Doris face pelerinajul săptămânal
la Terezín și își spune povestea.
O poveste despre rebeliune și curaj.
Îmi pot imagina Terezínul
doar fiind o tânără fată.
Am fost acolo aproape trei ani și jumătate
și am petrecut patru aniversări acolo.
De la 16 până la 19 ani
și nu am putut experimenta ce însemna să trăiești liber.
Există un imn al Terezínului
scris de Karel Švenk.
Îl voi cita.
„Totul merge dacă există dorință
Uniți, ne vom ține de mâini
Și pe ruinele ghetoului vom râde”
Bietul Karel Švenk nu a râs deloc.
A pierit în timpul marșului morții.
@KATERINAKAT A CĂLĂTORIT CĂTRE AMSTERDAM, OLANDA DIN PARIS, FRANȚA
AMSTERDAM, ÎN SFÂRȘIT! CÂTĂ LUMINĂ!
ANNE, ÎN CURÂND VOI FI ÎN CASA TA SECRETĂ #NĂDEJDE #EMOȚII
În primăvara anului 1944,
în timp ce Doris era părăsită în Terezín,
Anne își edita jurnalul.
Făcea corecții și îl rescria.
Auzise la radio
că ministrul Educației din Olanda,
care fusese exilat în Londra,
a promis că toate mărturiile suferințelor poporului olandez
aveau să fie publicate odată ce războiul se termina.
Anne credea că își poate transforma munca,
formată din mai multe caiete,
într-un roman,
și avea deja un titlu în minte.
„Het Achterhuis”, în olandeză pentru „Casa din spate”.
Acesta e titlul păstrat de Otto Frank în 1947
când, după multe frământări,
a decis să publice jurnalul.
Anne a scris: „Dacă Dumnezeu mă lasă să trăiesc,
vreau să lucrez pentru omenire.
Vedeți, am o anumită sarcină.”
Otto Frank, când a aflat că jurnalul are succes,
a spus imediat că nu e succesul său, ci al fiicei sale
și a vrut să lupte împotriva discriminării,
împotriva antisemitismului, în nota jurnalului,
dar și din propria experiență ca supraviețuitor.
Ca german, m-am gândit mult dacă ar trebui
să mă simt vinovat sau nu.
Cred că am responsabilitatea
să-i omagiez pe cei care și-au pierdut umanitatea aici
și să lupt ca fețele lor să nu fie uitate.
Aceste destine îmi amintesc că astăzi
e multă suferință în lume,
că mulți copii și adulți încă suferă în zonele de război
și mi se pare de neconceput.
E atât de ușor să devii o țintă a urii când ești diferit.
Cum ne asigurăm că apărăm drepturile omului,
că ne asigurăm că cele întâmplate aici, în Bergen-Belsen, nu se vor mai repeta?
Mai sunt oameni astăzi
care sunt considerați inutili, sunt ostracizați, omorâți și exilați
doar pentru că nu sunt înțeleși.
Nu aș compara o situație istorică
între prezent și trecut,
dar aș compara situația refugiaților.
Oameni care fug de război,
de moarte, de amenințare.
Nu contează dacă fug de naziști sau de altcineva.
Copiii tot neajutorați sunt,
tot refugiați sunt,
la fel cum Margot, Anne și prietenii lor
au fost amenințați atunci.
Le spunem povestea tinerilor și studenților
ca să nu se piardă memoria Holocaustului.
Dar astăzi, începe să pară o datorie
pentru că sunt prea mulți oameni
care nu-i acceptă pe cei diferiți,
pe cei care caută o viață mai bună aici
și sfârșesc prin a se îneca în apele noastre.
DRAGA MEA ANNE, JURNALUL TĂU E PLIN DE SPERANȚĂ
M-A TULBURAT, DAR ÎMI AMINTEȘTE SĂ NU RENUNȚ NICIODATĂ
#NUÎNTOARCEPRIVIREA #FĂRĂPREJUDECĂȚI
Marți, 6 iunie, 1944.
„Of, Kitty, partea bună a invaziei
e că am sentimentul că prietenii sunt pe drum.”
În acea zi, pe 6 iunie, 1944,
Anne era entuziasmată și ca un reporter adevărat,
urmărea buletinele de război.
Totuși, cu cât se apropia sfârșitul conflictului,
cu atât mai repede mergea mașina de exterminare.
Sarah, surorile Andra și Tatiana,
și Arianna,
fuseseră deja deportate în Auschwitz,
în timp ce Helga era în lagărul de concentrare, în Freiberg.
Dacă vizitați Casa Annei Frank,
veți vizita o casă goală.
Și e un gol care într-un fel
servește drept o oglindă pentru noi.
Ne uităm în oglindă și spunem: „Ăștia am fost noi.
E vina ființelor umane.
Poate nici măcar un anumit tip de ființe umane,
poate chiar ființe ca...
noi.”
Anne Frank, ce ar fi devenit?
Ce ar fi scris despre lumea
în care a luat parte la ce s-a întâmplat?
Și îți spui...
Imaginează-ți talentul distrus de Germania
distrugând acești copii evrei.
Când distrugi copiii,
distrugi posibilitatea infinită.
Sâmbătă, 15 iulie, 1944.
„Dragă Kitty,
e dificil în asemenea momente.
Idealuri, visuri și speranțe prețuite
iau naștere în noi,
doar pentru a fi zdrobite de realitatea sumbră.
E de mirare că nu mi-am abandonat toate idealurile.
Par atât de absurde și imposibile.
Și totuși mă agăț de ele
pentru că tot cred, în ciuda a tot,
că oamenii au cu adevărat suflet bun.”
Anne nu știe, dar vara anului 1944
va fi ultima pentru ea.
Pe 12 iunie,
împlinește 15 ani.
Marți, 1 august, 1944.
„Dragă Kitty,
așa cum ți-am spus de multe ori, sunt împărțită în două.
O parte conține veselia mea exuberantă,
neseriozitatea mea, bucuria mea și, mai presus de toate,
capacitatea mea de a aprecia partea frumoasă a lucrurilor.
Adică nu găsesc nimic în neregulă cu flirturile,
un sărut, o îmbrățișare, o glumă picantă.
Această latură a mea o pândește adesea pe cealaltă
care e mult mai pură, mai adâncă și mai fină.”
Din nou, marți, 1 august, 1944,
scrie:
„Când toți încep să-mi dea târcoale, mă enervez,
apoi sunt tristă,
și, în sfârșit, îmi întorc inima pe dos,
partea rea în exterior și partea bună în interior,
și încerc să găsesc o cale să devin cum mi-ar plăcea
și ce aș putea fi dacă...
dacă nu ar mai fi alți oameni pe lume.
A ta, Anne Marie Frank.”
Acestea sunt ultimele cuvinte scrise în jurnalul ei.
Trei zile mai târziu,
naziștii au venit și au luat-o,
iar camera ei a rămas goală și tăcută.
Timp de peste 70 de ani,
cuvintele Annei au făcut ca milioane de tineri
să se maturizeze brusc.
Au învățat să nu renunțe.
Anne, o fată atât de plină de viață
a devenit simbolul groazei secolului 20.
Ce s-a întâmplat mai târziu
e spus de Helga, Andra, Tatiana, Sarah și Arianna.
Vieți paralele care nu se întâlnesc,
dar totuși, atât de asemănătoare încât se ating.
Ele predau ștafeta noilor generații
visând la viitor.
Anne a refuzat să renunțe la amintiri și să spere.
În coperta jurnalului, Anne a scris:
„Sois gentil et tiens courage."
„Fii bun și curajos.”
Subtitrarea: Alexandra Simona Pandelică