Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KONCENTRATIONSLÄGRET BERGEN-BELSEN TYSKLAND
Anne, vem var du? Jag önskar att jag kände till hela din historia
#nazism #förintelsen
Lördagen den 15 juni 1944 skriver Anne:
"Kära Kitty,
det är helt omöjligt för mig att bygga upp mitt liv
på en grund av kaos, lidande och död.
Jag ser världen långsamt förvandlas till en vildmark.
Jag hör ovädret som närmar sig, som en dag kommer att förgöra oss också.
Jag känner miljonernas lidande.
Och ändå, när jag ser mot himlen,
känner jag att allt kommer att förändras till det bättre.
Att också denna grymhet ska ta slut,
att fred och lugn återvänder än en gång.
Tills dess måste jag hålla fast vid mina ideal.
Kanske kommer det en dag när jag kan förverkliga dem.
Din, Anne Marie Frank."
DOKUMENTATIONSCENTRET BERGEN-BELSEN, TYSKLAND
Vad drömde du om? Vad önskade du dig?
Jag vill förstå #dagbok #kunskap
När det här fotot togs,
var Anne, en snart 13-årig judisk flicka,
omedveten om vad hon skulle få utstå.
Hon visste inte att hon skulle tillbringa
två år av sitt liv undangömd i det här huset i Amsterdam,
utan att knappt kunna se himlen eller andas frisk luft,
berövad sin frihet.
Hon kommer att gömma sig här med sin familj
för att undfly nazisterna.
Hon kommer att vara rädd här, men hon kommer också att leva och växa
och skriva en dagbok till en låtsasvän vid namn Kitty.
ANNE FRANKS DAGBOK
KÄRA KITTY
"Onsdagen den 5 april 1944.
Min käraste Kitty,
jag behöver något mer en make och barn att hänge mig åt.
Jag vill inte ha levt förgäves som de flesta människor.
Jag vill göra nytta,
eller skänka glädje till alla människor, även dem jag aldrig mött.
Jag vill leva vidare också efter min död."
Onsdagen den 4 augusti 1944
grips och deporteras hon.
Hon försvann.
Hon och en och en halv miljon andra barn och tonåringar.
Anne upplevde den här ondskan.
Ingen kan nånsin glömma den,
för den fortsätter gnaga inifrån på de överlevande.
Till och med på de barn som, till skillnad från Anne, ännu lever
och nu utgör de sista vittnena till Förintelsen.
Jag ser framför mig
grindarna som öppnas på vid gavel,
och hör ljudet av järngrindarna,
och de oändliga raderna av människor som strömmade in...
...för att gå in i duscharna och aldrig komma ut.
Samma sak som senare hände oss.
Vi hörde ljudet av batongerna. Vi hörde slagen.
De sa till oss:
"Här går man in genom dörren och ut genom skorstenen."
Boskapsvagnar påminner mig om
när vi stod i dem. Vi färdades med dem.
De minnena bär jag alltid med mig.
Färgerna jag ser om jag blundar
är snöns vithet och likens vithet.
Skorstenarnas flammor, snö,
kyla...
...men också ensamhet.
En SS-officer och några holländska poliser tog sig upp för gömställets trappa.
De upptäckte hemligheten bakom den tunna väggen
som i två år hade skyddat Annes underjordiska liv,
det hon delade med pappa Otto, mamma Edith, systern Margot,
Auguste och Hermann van Pels,
deras 16-årige son Peter
och Fritz Pfeffer.
Ingen vet än i dag om de blev förrådda.
De hann precis ta med sig det de fick tag i
innan de fördes bort.
Annes dagbok låg kvar på golvet.
Anne, du var nästan jämngammal med mig
Kunde vi blivit vänner? #pådinsida
Anne var fortfarande fri när hon, på sin 13:e födelsedag,
fick i present en dagbok...
...en ljusblå blus, ett pussel, en kanna grädde, några blommor...
...och två pioner.
Det var den 12 juni 1942.
Anne började föra dagbok och bestämde sig för att ge den ett namn.
"Lördagen den 20 juni 1942.
För att förstärka bilden i min fantasi av denna efterlängtade vän,
vill jag inte plita ner fakta i dagboken likt de flesta skulle göra.
Jag vill i stället att dagboken ska vara min vän,
och jag ska kalla vännen Kitty."
Kitty är en spegel,
en dubbelgångare och balsam för själen.
Hon är hennes trygghet, ventil och tröst.
Ett sätt att säga att priset man betalar för ondskan man genomlevt
inte blir för högt.
Att allt kan återges för en låtsasvän,
den första läsaren av alla dem Anne drömmer om att en dag få,
när allt kommer att vara över.
I Bergen-Belsen fanns ingen tid för avsked.
Lägret var märkt av tyfus,
en epidemi som spreds av löss
och som gjorde folk stumma och spöklika i väntan på döden.
Först skickades Anne, Margot och deras föräldrar
till transitlägret Westerbork i östra Holland.
När de kom dit hade redan över 100 000 judar deporterats.
Slutdestinationen för familjen Frank var Auschwitz i Polen.
Längre fram skulle de två systrarna hamna i Bergen-Belsen, Tyskland,
där de dog av tyfus i februari 1945.
Först Margot och sen Anne.
SS-vakterna i Bergen-Belsen
var bara lite äldre än de två systrarna Frank.
De var unga flickor som blev torterare,
och grymmast av alla var Irma Grese.
Hon dömdes senare till döden
under en rättegång mot en grupp SS-officerare
ledd av samma brittiska styrkor som befriade lägret...
...den 15 april 1945.
Tyskar som bodde nära lägren
tvingades av soldaterna som hade befriat lägren
att gå in och se det de hade låtsats inte känna till.
Bergen-Belsens SS-vakter tvingades, av de brittiska soldaterna,
till att samla ihop sina offers kroppar med sina bara händer
och kasta dem i massgravar.
Här ligger 23 200 personer begravda.
Jag vet inget om dina sista dagar
Hade du hoppet kvar? #massgravar #förintelse
Ingen vet var de två systrarna är begravda.
De hamnade, likt andra offer, i massgravar.
Det enda som återstår av dem är deras namn på en svart sten.
Här tog ditt liv slut. Och här börjar min resa
I jakt på svar och de överlevandes röster #vittne
När man klev på tåget till Auschwitz,
en resa på sex-sju dagar, satt man i sitt eget urin och avföring.
Utan mat, i mörker,
i stank och odörer...
MICHAEL BERENBAUM HISTORIKER
...så när de kom fram till Auschwitz, såg de ut som sopor.
Och det bekommer oss inte att slänga sopor.
Om de liknar skit, bekommer det oss inte att spola ner skiten.
Om Anne hade överlevt hade hon varit 90 år nu.
Hennes blick och ansikte hade kanske liknat de här kvinnornas,
som är stolta över att ha överlevt och att ha klarat sig.
Jag känner inget hat.
Tvärtom lärde jag mig att älska människor.
Men jag hatar nazisterna.
Jag förlåter dem aldrig för det de gjorde mot barnen
som de skickade till gaskamrarna.
FÖDD DEN 16 NOVEMBER 1939 DEPORTERAD DEN 3 MAJ 1944
Mina barn är min hämnd på nazisterna.
Och mina barnbarn och mina barnbarnsbarn
är mitt sätt att ge dem långa näsan.
För många bestod minnena av hemligheter,
långa tystnader eller halva ord,
som behövdes för att skydda dem som kom efter
från minnen som kanske var för brutala.
Och ändå fördes dessa minnen vidare
till deras barn, barnbarn och barnbarnsbarn,
som om varje generation behövde hitta en ny röst.
Det var mycket svårt för mig, som liten flicka,
att förstå något som hade drabbat så många personer,
inklusive mina farföräldrar.
Men sen hörde vi berättelsen om Anne Frank,
och plötsligt fanns det en liten flicka
som jag kunde se mig själv genom.
Och plötsligt blev historien för verklig.
Jag blev för rädd.
Ariannas tragedi,
som överlevde fyra koncentrationsläger,
har nu blivit ett permanent märke på Lorenzos underarm.
Jag fick idén att kopiera hennes tatuering
efter att ha läst hennes bok.
Jag kände mig nära berättelsen,
men också fysiskt förbunden med det min mormor varit med om.
Och rösterna av hennes släktingar som försvann i lägren
kan nu höras i Francescas musik.
Jag är judisk. Min mamma är judisk och min pappa katolik.
Mer än 40 av mina släktingar
återvände aldrig från koncentrationslägren.
Jag tror att det faktum att jag växte upp med den här vetskapen
alltid har legat till grund för den jag är. Jag minns...
...att jag hade en jättekris på lågstadiet
när jag var sju år och började läsa historia.
Jag insåg att den här frågan berörde även mig och min familj,
och jag förstod vad människor var i stånd att göra.
Om jag hade fötts 65 år tidigare...
...hade jag kanske varit ett av offren.
SARAH LICHTSZTEJN-MONTARD GDANSK, POLEN, 1928
DEPORTERAD FRÅN PARIS 1944 MED SIN MAMMA
KONCENTRATIONSLÄGER: DRANCY, AUSCHWITZ-BIRKENAU OCH BERGEN-BELSEN
Allt kan hjälpa en att överleva.
Att recitera alla dikter man kan,
utbyta matlagningsrecept
eller sjunga Edith Piafs sånger.
Italienarna sjöng "Mamma" och grät.
De grät medan de sjöng, men det var fint.
Det var ett slags motstånd.
Sarah greps under den största räden på fransk mark
den 16:e och 17:e juli 1942.
Tusentals judar spärrades in i Vélodrome d'Hiver i Paris.
Trots det lyckades Sarah fly därifrån.
Hon och hennes mamma levde undangömda i huvudstaden i två år.
Senare, precis som Anne, greps hon också.
JUDE
Anne var 15, Sarah ett år äldre.
En dag sa en av mammas vänner:
"Vet du att det finns en ung flicka här i min barack?
Hon är holländska och heter Anne. Hon kommer från Holland."
Och flickan stod vid ytterdörren.
Hon hörde vad min vän sa och log blygt mot mig.
Hon lade huvudet på sned så här och log kort och blygt.
Hon var redan mycket mager,
men hon hade ett underbart leende.
LIKGILTIGHET
FÖRINTELSEMONUMENTET MILANO, ITALIEN
Katastrofen i Bergen-Belsen börjar när läger evakueras,
framför allt Auschwitz och Birkenau.
Från och med november 1944
kommer tusentals personer till en situation där tyfus
kan ses fylla samma funktion som gaskamrarna.
Människorna dör under horribla förhållanden.
MARCELLO PEZZETTI HISTORIKER
Allt nazisterna behöver göra är att gräva massgravar,
som de låter fångarna själva gräva.
De kan kasta i liken utan att befatta sig med att döda dem.
I dag står rummen i det hemliga huset på Prinsengracht 263 i Amsterdam tomma
för att hedra minnet av nazisternas sex miljoner offer.
Annes pappa, den ende överlevande av de åtta personer som gömde sig här,
ville att de skulle vara tomma.
Och ändå befinner vi oss i Annes rum som det såg ut 1942
bland spåren av hennes liv.
"Lördagen den 11 juli 1942.
Käraste Kitty,
Gårdshuset är ett idealiskt gömställe.
Det är kanske fuktigt och vint,
men det finns nog inget bekvämare gömställe
i hela Amsterdam. Nej, i hela Holland."
I två år delade hon sitt tonårsrum
med en av husets gäster, mr Pfeffer,
en tandläkare på drygt 50 år, som hon aldrig drog jämnt med.
Två sängar vända mot varandra och ett skrivbord.
Allt man har är väggarna att drömma på.
Deanne Durbin, Ginger Rogers och Greta Garbo i Ninotchka,
den tyske filmstjärnan Heinz Rühmann, Ray Milland...
...och Annes andra stora intresse,
Sonja Henie, en världsmästare i konståkning från Norge.
Fragment av andra människors liv för att skänka lite flärd till hennes.
Anne ser på kläder och frisyrer.
Hon har en bild av den holländska kungafamiljen
och ett porträtt av unga Elizabeth, Englands framtida drottning.
En pytteliten värld,
och ändå har den varit hela hennes värld sedan den 6 juli 1942,
den dag familjen Frank tog sig sin tillflykt till gömstället.
Familjen Frank, ursprungligen från Frankfurt,
lämnade Tyskland 1938,
samma år som Hitler tog makten.
Men attityden mot både inhemska och invandrade judar
hade blivit hård i Holland.
PORTUGISISKA SYNAGOGAN AMSTERDAM
Senare kom de första deportationerna
och raslagarna.
Hitler hade 1939 redan lagt fram sitt förslag
om att förinta alla judar i Europa.
Och den 20:e januari 1942,
under Wannseekonferensen i Berlin,
hade högt uppsatta nazister och tyska regeringsföreträdare
lanserat det de kallade
"Den slutgiltiga lösningen av judefrågan".
MINNESCENTRET FÖR FÖRINTELSEN SKOPJE, NORDMAKEDONIEN
Det som skiljer Förintelsen från andra folkmord är, för det första:
Att förövaren är det mest framstående samhället
i den västerländska civilisationen,
och att man använder den civilisationens alla verktyg
för att förstöra.
För det andra, förde Tyskland bok.
Det är historiens mest väldokumenterade folkmord.
För det tredje, var det bara Tyskland som tänkte:
"Vi ska förgöra judarna överallt."
Det omfattade 22 länder.
Det utvecklades över 12 år. Dödandet pågick under fyra år.
Inte i vrede, utan i ett systematiskt utplåningsprogram.
ARIANNA SZÖRÉNYI FIUME, ITALIEN, 1933
DEPORTERAD FRÅN SAN DANIELE DEL FRIULI MED FAMILJEN 1944
KONCENTRATIONSLÄGER: RISIERA DI SAN SABBA, AUSCHWITZ-BIRKENAU,
RAVENSBRÜCK, BERGEN-BELSEN
Det var sommar när Arianna greps.
Samtidigt som Anne gladdes över landstigningen i Normandie
och några tyska soldaters kupp mot Hitler.
Anne var optimistisk.
Hon trodde att hon i oktober skulle sitta i sin skolbänk igen.
Hon kände friheten närma sig.
Arianna däremot, som redan hade förlorat sin,
befann sig ansikte mot ansikte med Irma,
den där stiliga kvinnan, klädd i fläckfri uniform
och med en pistol i sin hand.
Arianna var bara 11 år.
Jag sprang en kort sträcka,
men när jag närmade mig min barack saktade jag in
när jag såg tre-fyra välklädda nazister komma mot mig.
Jag hade Irma Grese bakom mig.
Och de var allihop förälskade i henne.
Plötsligt vände jag mig om, som nyfikna barn gör,
och Irma Grese stod med pistolen riktad mot mig.
Det var den enda gången jag insåg att jag kunde dö.
Hur kunde människor bli så omänskliga?
Jag kan inte föreställa mig all grymhet #mod #uthållighet
Det är oftast lättare att överleva om man inte är ensam.
Om man har en syster hos sig som kan hjälpa en.
En mamma redo att byta sitt liv mot en slev soppa.
En vän som lär en att stjäla brödbitar ur fickan på en döende.
I lägret var det ingen synd.
I lägret måste man växa upp fort,
lära sig självdisciplin och att överleva genom att vara självisk och brutal.
Ändå var det ofta turen som avgjorde om man överlevde.
TATIANA OCH ANDRA BUCCI FIUME, ITALIEN, 1937 OCH 1939
DEPORTERADES 1944 MED FAMILJEN
KONCENTRATIONSLÄGER: RISIERA DI SAN SABBA OCH AUSCHWITZ-BIRKENAU
Jag minns att det kom en person som kan ha varit Mengele.
Han frågade oss om vi ville träffa vår mamma.
Joseph Mengele, som kallades Doktor Död i Auschwitz,
bestämde över barnen.
Främst experimenterade han med tvillingar.
Andra och Tatiana var fyra och sex år,
och en dag stod de uppradade framför en barack.
De var systrar, men hade misstagits för tvillingar.
Det var skälet till att de ännu levde.
Deras kusin Sergio stod i samma led.
En klåpare till läkare från Neuengamme som hade utfört experiment
med tuberkulos och lymfkörtlar på ett antal vuxna
fick idén att även experimentera på barn,
och bad Mengele om att få de här barnen.
En av vakterna, som fäst sig vid dem, hade varnat dem.
"När de ber ett ta ett steg framåt
om ni vill träffa er mamma, så gör det inte!"
Vi sa åt Sergio att inte kliva fram, men han lyssnade inte på oss.
Tjugo barn, tio pojkar och tio flickor, tog ett steg framåt.
Tanken på att han åkte därifrån i tron att han skulle träffa sin mamma,
när han i stället gick mot sin död på sin sjuårsdag,
väger fortfarande så tungt på mitt hjärta att det inte går att beskriva.
Varför judarna?
Hitler försökte skapa en härskarras.
Han trodde på, i grova drag, en värld där de mäktiga styr.
Och om de inte styr, försvagas de.
I månader hade Otto Frank förberett
ett gömställe bakom sin pektin- och kryddfabrik.
Otto Frank försökte flera gånger få visum
för sig och familjen för att lämna Nederländerna,
till exempel till USA, men de fick aldrig något.
Men den 5 juli 1942,
inkallades Margot till ett arbetsläger i Tyskland.
Om man inte självmant infann sig på en polisstation inom två-tre dagar
hämtade de en.
Anne och hennes föräldrar flyr utan resväskor.
De bar den gula stjärnan på sina bröst, deras skammärke.
Å ena sidan har vi den skamliga siffran
av att 75 procent av Nederländernas judiska befolkning.
deporterades och mördades.
Den överlägset högsta andelen i något Västeuropeiskt land.
Men vi är även det land och den stad
där kollektivtrafiken gick ut i strejk i februari 1941...
RONALDO LEOPOLD CHEF, ANNE FRANK-HUSET
...i protest mot behandlingen av Amsterdams judiska befolkning.
Ett unikt exempel,
utan motsvarighet i Europa,
på tecken på motståndet
hos oerhört modiga, vanliga människor.
När tyskarna hade bestämt sig för att fysiskt utrota judarna,
konstruerade de läger vars enda syfte var utrotning
av alla dem som bodde i Östeuropas getton.
För judarna i Västeuropa var situatioen en annan
Där fanns det för få judar för att skapa getton som i öst.
Därför arbetar nazisterna där fram en annan strategi.
De organiserar räder som bygger på lokalbefolkningens samarbete.
Vid det här laget hade de byggt transitläger.
Slutdestinationen är ett läger.
En område byggt för att döda judar,
men där man låter en liten andel av dem arbeta
mot ett uppskov med döden, även om det blir kort.
De enda andra folkgrupperna som någon gång blandas med dem
är sinti och romer.
KaterinaKat reste till Westerbork, Nederländerna
från Bergen-Belsen, Tyskland
WESTERBORK-LÄGRET NEDERLÄNDERNA
Där utanför brinner Europa.
Men nyheterna om svält, krig och räder når personerna i huset
som lever ett långsamt och dämpat liv.
Anne berättar för Kitty hur hon övervinner tristessen,
om de ändlösa timmarna och att tvingas till att bo med andra,
men också om avunden mot systern och grälen med mamman.
Måndagen den 28 september 1942.
"Käraste Kitty,
de kritiserar allt, och då menar jag allt, med mig.
Mitt beteende, min personlighet, mina maner,
varje centimeter av mig, från topp till tå och tillbaka,
blir föremål för skvaller och debatt."
Det sägs att för att växa upp måste man döda sin far och sin mor.
Det gör Anne, som alla jämnåriga.
Hon gör revolt, hon vägrar och hon kritiserar.
Hon är också snäll, ironisk och rolig.
Hon är en mycket intelligent tonåring, en livfull flicka, nyfiken på världen,
full av ambition, känslor, kärlek och fantasi.
NATHALIE ZAJDE ETNOSPYKOLOG
Den inspärrade situation hon befinner sig i
utvecklar hennes intelligens och tankeförmåga.
Hon glöder av lycka över ett par röda skor hon får av Miep,
en av de fyra av Ottos anställda
som hjälpte de gömda personerna att överleva.
Det är Miep som räddar och bevarar flickans dagbok efter gripandet.
Anne studerar, läser hungrigt, och hennes humör svänger ofta.
Ena stunden ironiserar hon över blåmärkena
i pannan på de familjemedlemmar som inte kan vänja sig
vid höjden på deras svängdörr.
I nästa stund är hon desperat över sitt folks framtid.
Jag ser henne genom orden i hennes texter.
I vissa partier är hon en ung och rolig flicka.
I andra delar av texten är hon en flicka
som jag aldrig skulle varit vän med i skolan.
I vissa partier imponeras jag av hur hon beskriver sin omgivning,
men också den politiska situationen.
Hon har ett slags förståelse för det som pågår i samhället.
Den här utblicken från gömstället, från Gårdshuset, ut i världen,
den imponerar på mig.
"Fredagen den 9 oktober 1942.
Käraste Kitty,
våra många judiska vänner och bekanta förs bort i skaror.
Gestapo hanterar dem hårdhänt...
...och fraktar dem i boskapsvagnar till Westerbork.
Människorna får knappt någon mat och ännu mindre att dricka,
eftersom det bara finns vatten en timme om dagen.
Och det bara finns en toalett och en vask för flera tusen personer.
Om det är så illa i Holland,
hur är det då på de avlägsna och ociviliserade platser
dit tyskarna skickar dem?
Vi måste utgå från att de flesta kommer att mördas.
På engelsk radio säger de att de gasas.
Det är kanske det snabbaste viset att dö på.
Jag mår mycket dåligt."
Anne och hennes familj kommer att lämna Westerbork
med den sista konvojen till Auschwitz
den 3 september 1944.
WESTERBORK-MONUMENTET NEDERLÄNDERNA
Varje sten representerar ett offer: judar, romer, frihetskämpar
Totalt 102 000 liv. Alla utplånade #förföljelse #motstånd
Jag minns att vi lekte med snöbollar.
Men döden omgav oss alltid.
För i lägret, bland barackerna
låg det högar med lik.
Att se dem försöka stuva lik i baracken bredvid,
hade blivit normalt för oss.
KaterinaKat reste till Prag, Tjeckien,
från Westerbork, Nederländerna
HELGA WEISS PRAG, TJECKOSLOVAKIEN, 1928
DEPORTERADES 1941 MED SIN FAMILJ
KONCENTRATIONSLÄGER: TEREZÍN, AUSCHWITZ-BIRKENAU, FREIBERG & MAUTHAUSEN
PRAG TJECKIEN
Polisen knackade på Helgas dörr den 4 december 1941.
Utanför flöt Moldau tyst.
Det var redan mörkt.
Utegångsförbudet för Prags judar trädde i kraft några timmar tidigare.
Trots det rådde febril aktivitet i hemmet.
Folk gjorde sig klara för att ge sig av.
Deporteringsorder kom alltid på kvällen.
Helga var 12 år, som Anne.
Båda blev offer för raslagarna.
De hade redan relegerats från sina skolor,
och Anne hade tvingats lämna sin Montessoriskola.
Min första teckning i Terezín föreställde barn som byggde en snögubbe.
Det var förstås väldigt långt från verkligheten,
för i Terezín kunde vi inte göra såna saker.
Den föreställde snarare ett minne från min barndom.
På något sätt lyckades jag att i hemlighet ge den
till min pappa. Han sa: "Rita det du ser."
På så vis började jag teckna min vardag i Terezín.
Det här är min första teckning som jag ritade i Terezín,
men också min sista teckning som liten flicka.
Var finner man styrkan? Hur anpassar man sig?
Hade jag klarat det? #revolt #fantasi
De tvingade oss att leka i ring.
Vi måste sjunga den här tyska sången:
"Visa era fötter, visa era skor."
Jag hade redan ont i fötterna och saknade skor.
Jag hade bara en utan sula.
Det plågade mig att sjunga på tyska, men framförallt att snurra runt i ring,
när jag visste att mamma var där ute...
...och kanske väntade på sin mat.
Kapon piskade mig så hårt.
Hon fortsatte hela tiden att skrika åt mig: "Sjung och snurra."
Mina ben var täckta av blåmärken för de där häxorna hade gummipiskor...
...med ståltråd inuti.
Jag hade gärna lekt...
...men inte det där lägret.
Vi brukade leka med lössen.
Det känns som att jag måste klia mig när jag tänker på det.
Vi var fem eller sex flickor. Alla tog en lus var
och placerade dem fem centimeter från klänningsfållen.
Flickan vars lus nådde fållen först vann.
Man vann inget, men det var en lek.
"Torsdagen den 19 november 1942.
Käraste Kitty,
det är som slavjakterna förr i tiden.
Jag försöker inte skoja bort det, det är det för tragiskt för.
På kvällen, när det är mörkt,
ser jag ofta långa rader av bra och oskyldiga personer
i sällskap med gråtande barn,
som går och går,
kommenderade av en handfull män som plågar och slår dem
tills de nästan stupar.
Ingen slipper undan."
Jag tror att det moraliska perspektivet,
den här historiens moraliska lärdom,
till stor del handlar om de ögonblick när man ser människor göra val,
när de väljer att hjälpa,
när de väljer att kollaborera eller begå brott,
men de allra flesta gjorde inga val alls.
På kvällarna lyssnade personerna i huset på Radio Oranje,
BBC-radioprogrammet från den nederländska exilregeringen.
Spänt följde de framstegen efter landstigningen i Normandie.
Och Otto hängde en karta på väggen
där varje seger markerades med en nål.
Bredvid kartan syns spår av livet.
Märken som visar hur döttrarna växer.
Tretton centimeter på två år för Annes del,
en centimeter för Margots.
Jag började skapa sätt att bygga murar för att skydda mig själv med konsten.
Adorno sa att ingen poesi kan existera efter Auschwitz.
Jag tror faktiskt att det kan vara tvärtom.
Det som skapandet av skönhet, konst och musik ger människor
är enda sättet att bemöta de hemskheter som är människans historia.
Vi, som har haft ansvaret
för de överlevande och deras familjer de senaste 30 åren,
har sett ett inslag
som de alla delar, till och med den fjärde generationen.
Och vad är det?
Förintelsens döda.
De som dog kräver hämnd.
Det är en börda för de efterkommande. Det är ett uppdrag.
Förintelsens döda säger: "Hämnas oss även om vi är döda.
Säg att jag är son eller dotter till de här personerna, jude,
och förstör det nazisterna gjorde mot oss,
uttala en kaddish för oss."
Den sörjandes kaddish är en av judendomens äldsta böner.
De här orden följer alla judar som dör.
Men i koncentrationslägren...
...förlorade sorgeorden,
avsedda även för dem som inte längre trodde på Gud.
all mening.
Nu är deras gravar de här väggarna
fyllda med deras namn,
som omsorgsfullt fylls i för att de aldrig ska förblekna.
PINKASOVA-SYNAGOGAN PRAG
Till alla Förintelsemonument kommer folk för att fylla luckor...
...och för att finna sitt arv.
Min farfar dog i ett läger.
Min pappa deporterades.
Jag tror definitivt att det här traumat kan ärvas.
Jag har fört det vidare till mina döttrar.
Fast jag tror att jag, snarare än ett trauma...
ALAIN GRANAT VD JEWPOP.COM
...har fört vidare historia, arv och ansvar.
Jag har skapat en nätbaserad tidskrift.
Den heter Jewpop, och till min förvåning
är artiklarna om Förintelsen de mest lästa.
KATERINAKAT RESTE TILL PARIS, FRANKRIKE FRÅN PRAG, TJECKIEN
Jag vill förstå hur överlevarnas barn och barnbarn känner
Jag ska träffa dem i Paris #arv #förastafettpinnenvidare
FÖRINTELSEMONUMENTET PARIS
Fanny var fyra år 1942
när hennes mamma hittade en barnflicka åt henne i Sucy-en-Brie, nära Grenoble.
Där gömdes hon för att undkomma förföljelsen.
Nu bor hon i Israel,
och hon kom till Förintelsemonumentet i Paris
i sällskap med tre av sina tio barnbarn.
Jag är en undangömd flicka.
En förvaltare av minnet
av min farfar som dog av svält i gettot i Łódź...
...och av min pappa som deporterades med konvoj fyra och återvände,
samt av min makes pappa, som mördades brutalt
och dränktes av flera kapo i Auschwitz.
När jag berättar om Förintelsen får jag till och med barn att skratta.
De säger:
"Madame, ni berättar om Förintelsen, och ändå blir vi inte rädda."
Jag säger: "Det ska ni inte vara.
Min avsikt är att berätta om den, så att ni kan berätta för andra...
...att den varken är påhittad eller någon myt.
Det är sanningen."
Vi såg bilderna på väggarna och alla de här människorna som dog,
och de var våra släktingar,
men vi förstod inte hur det var en del oss.
Det var först när jag flyttade från det, till ett helt annat land,
och växte upp och fick en egen familj som vi började hitta språket,
och som vi faktiskt började prata med varann.
För första gången kändes historierna verkliga,
och de var inte så överväldigande,
för det handlade inte om sex miljoner,
det var min farmor, hennes pappa och hans syster.
De var riktiga personer.
Det var mycket att ta in som litet barn.
Och nu när jag är 30,
kan jag...avgöra för egen del
hur jag vill vara en aktiv del av minnet av det här.
Och det kändes som ett bra steg att följa med henne
och att se det i hennes sällskap.
Hon tar inget för givet, och det har vi lärt oss av henne.
Med Omer, som har varit soldat,
gick vi in i Auschwitz med Israels flagga,
och vi lämnade Auschwitz med Israels flagga.
I många år har de överlevande tigit.
Trauma, skam och rädsla för att inte bli trodda.
Det finns nog inget värre
än att berätta om sådana saker som de överlevande gick genom
och få höra av någon:
"Visst, men du är inte den enda som led."
Det finns personer på 75 år
som först nu har valt att delta i våra möten.
De säger: "Äntligen tar jag mig ut ur anonymiteten
och blir judisk igen.
Mina barn växte upp som katoliker, min man är katolik,
men nu måste vi inte gömma oss längre.
Jag behöver träffa andra judar och säga att jag är jude."
"Måndag kväll den 8 november 1943.
Käraste Kitty,
Jag ser oss åtta i Gårdshuset
som en liten prick blå himmel
omgiven av hotfulla, svarta moln.
Den perfekta cirkeln vi står på är ännu säker,
men molnen närmar sig,
och ringen mellan oss och den antågande faran
dras allt hårdare samman.
Vi är omgivna av mörker och fara...
...och i vår desperata jakt på en utväg stöter vi ständigt i varandra.
Vi ser striderna nedanför oss och friden och skönheten ovan oss.
Under tiden har vi skurits av av den mörka molnmassan,
så att vi varken kan ta oss upp eller ner.
Den reser sig framför oss som en ogenomtränglig vägg
som försöker krossa oss, men som ännu inte kan det.
Jag kan bara ropa högt och vädja:
"Öppna dig, ring, och släpp ut oss!"
Så vacker friheten är. Att röra sig obehindrat
Nu, Anne, vet jag att inget ska tas för givet
#totalitarism #rättigheter
Efter kriget förblev Förintelsen i bakgrunden,
som om den bara var ett av nazisternas många brott.
Det var först under rättegången mot Adolf Eichmann,
som började den 22 april 1961 i Jersualem,
som tystnaden bröts.
Inför juryn stod inte bara en av ledarna, en av de ansvariga för
det som hände under deportationerna och utrotningen av judarna,
det var även första gången
som berättelsen om ett folkmord berättades.
Under rättegången hamnade vittnena i fokus.
De 111 vittnenas röster,
efter 15 års tystnad, dag in och dag ut,
omvandlas till minnen och anklagelser.
Jag föddes 1961 under rättegången mot Eichmann.
Mamma gick 20 dagar över tiden.
Många år senare fick jag veta att jag föddes så sent
på grund av mammas rädsla för att sätta ett barn till världen.
Därför känner jag att jag alltid hade vetat det.
Jag minns historierna hon berättade när jag var mycket liten.
Jag minns mammas konstiga historier och svar.
Om jag behövde något brukade hon säga:
"Gör som om du vore ensam i världen."
Hon fostrade oss till att bli mycket självständiga.
För att kunna återupprätta mammans förflutna
blev Laura tvungen att distansera sig från det.
Hon flyttade till Paris
där hon gav sig själv en psykologisk övning.
Hon pratade aldrig om det med sina barn,
och lät Arianna göra det först när de blev tonåringar.
Tatueringen handlar om identitet.
Jag vet inte om identiteten betyder
att jag har saknat vissa familjemedlemmar
som jag aldrig träffat.
Först diskuterade jag den med mormor.
Hon var den enda personen
vars åsikt betydde nåt för mig.
I början var det ett omedelbart "nej".
Jag förstod att hon ville skydda mig.
Jag tror att hon var rädd att något liknande kunde hände igen,
men nu tror jag att hon är ganska stolt över den.
Det som gör mest ont är att veta att hon återvände ensam.
Det var oerhört smärtsamt av att återvända utan sin familj.
Det är en ensamhet som inte kan fyllas.
Det är en ensamhet... Och kanske vi, hennes barn,
känner ett visst ansvar för den. Ja, så är det.
Jag blir känslosam.
En son eller dotter sitter på första parkett.
För ett barn till en överlevande,
och utan en uttalad uppgift att putsa historien,
blir det hans eller hennes uppdrag att fylla något som inte kan fyllas.
Vad kan man fylla på med efter lägren?
Hon har nog aldrig riktigt lämnat lägren.
En del av henne blev kvar i lägren.
Den lilla blonda flickan på fotot är Arianna.
Fotot togs samma dag som hon och hennes sju bröder döptes,
den 5 maj 1935.
Hennes pappa är judisk och mamman katolik.
I nazisternas ögon var familjen Szörényi en så kallad blandning.
Trots det hamnade nio av dem i lägren.
Arianna och hennes bror Alessandro
överlevde utrotningen.
Vi tvingades att lasta liken.
Två flickor höll armarna och två flickor höll benen.
Trots att vi var fyra var vi inte starka nog.
Vi fick släpa liken efter oss.
Tills en dag när en nazist insåg att vi inte klarade det och slog oss.
Han straffade oss. Vi fick stå i timmar med en sten i ena handen
för att visa att de var starkare
och att vi till varje pris måste göra som de ville.
Där utanför drabbar tragedin alla.
"Fredagen den 13 januari 1943.
Jag kunde berätta i timmar om lidandet kriget fört med sig,
men då skulle jag bli ännu olyckligare.
Allt vi kan göra är att vänta, så lugnt som möjligt,
på att det ska ta slut.
Både judar och kristna väntar.
Hela världen väntar...
...och många väntar på döden."
När man kom till Auschwitz
var det i stort sett omöjligt att förstå någonting.
Med Primo Levis ord: "Här finns inget varför,
och om det inte finns något varför, kan man inte förstå det man ser."
Mitt nummer är 7142.
När jag en gång ligger i min grav kommer maskarna äta bort det,
men tills vidare är det mitt märke,
mitt livs märke, och jag behåller det.
Mamma hade väldigt skarp intuition.
Den visade sig senare användbar för att återförena familjen.
Hon påminde oss alltid om våra förnamn och efternamn
och att vi var italienare.
Andra och Tatiana lämnas på egen hand direkt efter att de tatuerats.
Men ibland lyckas deras mamma besöka dem i hemlighet.
Fångenskapen, utmattningen och de dagliga umbärandena
har redan förändrat henne.
Vi vågade inte gå nära henne.
Jag tror att hon skrämde oss.
Hon var inte längre vår vackra mamma.
Hon var ofattbart mager.
Det faktum att vi inte ville krama henne
var något jag påmindes om,
när jag höll mitt första barn, Stefano, i mina armar.
Tankarna gick till min mamma,
och hur mycket smärta vi måste ha vållat henne.
Men det är just tanken på mamman som håller Arianna i livet,
som i Auschwitz skildes från sin mamma och fem systrar.
Ibland lyckades mamma komma och hälsa på mig.
En eftermiddag när jag såg henne, sa jag till henne:
"Jag vill ge dig något fint."
Jag gav henne en smörtärning och två kokta potatisar.
Sen sprang jag gråtande därifrån.
Min syster sa: "Om vi ser dig gråta genom taggtråden fler gånger,
tar jag aldrig med mamma till dig igen."
Från den stunden försökte jag bli starkare och smartare.
Jag låtsades helt enkelt att inte gråta.
Men jag sparade alltid något till mamma.
Tvåhundratrettiotusen barn och tonåringar
deporterades till Auschwitz.
Bara 700 återfanns i livet,
när sovjetiska styrkor kom dit den 27 januari 1945.
Annes generation hade skövlats.
"Kära Kitty,
tro mig, om man har varit instängd i ett och ett halvt år,
kan det bli för mycket emellanåt.
Men känslor kan inte ignoreras,
oavsett hur orättvisa eller otacksamma de kan verka.
Åh, jag längtar efter att cykla, dansa, vissla,
betrakta världen, känna mig ung och veta att jag är fri."
Annes optimism, som hon delade med tusentals andra tonåringar,
hade fortsatt att ge bränsle åt illusionen om en möjlig frihet.
Flickor som hon, och som Sarah i Drancy-lägret i Frankrike,
ville tro på framtiden till varje pris.
"Hälsa Jean att vi ger oss av, men att vi kommer tillbaka.
Hälsa Louis att vi inte vet vart de för oss.
men att vi borde träffas igen."
Orden av hopp flög från de stora byggnaderna i Drancy,
transitlägret minst 700 000 franska judar passerade genom.
En lapp, ett rop på hjälp, som de där inne
försökte skicka till Frankrike och sina släktingar.
Ett brev, som det Sarah ännu höll i sina händer,
skrivet av hennes mamma Marie en dag före deras avfärd
på den förseglade konvojen som ska föra dem till Auschwitz.
FÖRINTELSEMONUMENTET DRANCY, FRANKRIKE
Det här var ett fångläger för judar innan de sändes till dödslägren
Kan tiden utplåna minnen? #separation #ovisshet
Alla som hölls fångna i Drancy
visste att de skulle skickas österut med en konvoj...
SIMON DAVAL FOTOGRAF
...men de visste inte vart utan började säga:
"Vi ska till Pitchipoi."
Pitchipoi är en mytologisk, odefinierbar plats.
Det var 2 000 kilometer
mellan Drancy och Auschwitz.
Det var dödens korridor för de franska judarna.
Jag och min vän, fotografen Jean Francois Lami,
ville göra samma dödsresa.
När man närmar sig Östtyskland eller Polen
känns det som att man reser bakåt i tiden.
Om vi pratar om spår eller märken som finns kvar än,
finns det platser med graffiti och nazistsymboler.
Det är upprörande att fortfarande se
tecken på hat som nazistsymboler.
Det är ofattbart att den här barbarismen kan leva kvar.
Vi ser nynazisterna,
vi ser attacker, antisemitism, rasism, och allt det visar mig
är att vi inte lärt oss någonting av det som hände.
Den nuvarande situationen i Frankrike skrämmer mig.
I vissa rörelser och på olika manifestationer
ser man att rasismen växer snabbt.
Jag säger till unga personer: "Vi är de sista vittnena,
och ni är mina vittnen. Ni måste stänga dörren
för förnekare och nynazister,
för de är många och finns överallt."
Antisemitismen ökar i ett klimat...
...som tillåter uttryck för hat.
Och nu har man en kombination av det,
och internet som tillhandahåller en megafon,
och sociala medier som tillhandahåller en gemenskap med andra hatare,
och det är en farlig del av dagens fenomen.
Bilderna som återstår av Anne är många foton och bara ett filmklipp.
Anne lutar sig ut genom fönstret från hemmet i Amsterdam
där familjen Frank bodde innan de gömde sig.
Nedanför henne ses ett nygift par.
Hennes granne gifter sig.
Någon där inne ropar på henne, och hon vänder sig om och ler.
Sen återgår hon till händelserna utanför.
Anne Frank, trots den hon var,
har blivit en symbol för Förintelsen.
Det stämmer också att Anne Frank utnyttjas av personer
som är antisemiter eller rasister.
Det såg vi på italienska fotbollsarenor.
Jag tror att hennes status som ikon ligger bakom det.
Om man ska såra någon, vara ond,
måste man hitta starka ord och starka bilder.
Och vad är starkare än om Anne Franks ansikte som säger:
"Det är inget. Det som hände var inte på riktigt,
och det här är bara ett ansikte."
Ett ansikte fotograferat dussintals gånger.
Bilder av varma familjestunder och hennes pappas snällhet.
Det tar tvärt slut när Anne är nästan 13, när familjen Frank går under jorden.
I det ögonblicket försvinner Annes ansikte.
Orden i hennes dagbok förblir ett kraftfullt arv.
"Onsdagen den 23 februari 1944.
Min käraste Kitty,
jag såg ut genom det öppna fönstret
och lät mina ögon vandra över stora delar av Amsterdam,
över hustaken och vidare mot horisonten,
en blå strimma, så blek att den nästan var osynlig.
Så länge det här finns, tänkte jag,
solskenet och den molnfria himlen,
och jag får njuta av det, hur kan jag då vara ledsen?"
Peter van Pels var 16 år när han kom till gömstället med sina föräldrar.
I början, i Annes ögon,
var Peter bara "en ganska blyg och tråkig bönstjälk."
Nu har nästan två år förflutit.
Hon hade fått sin första mens och upptäckte sin sexualitet.
I hennes dagbok:
"Peter är en snäll och rar pojke."
Han är någon hon kan krama och prata med i timmar
i hemlighet på vinden, under en strimma himmel.
Jag tänker på Anne och Peter, på deras första och enda kärlek
#hemligkärlek #fångenskap
"Söndagen den 16 april 1944.
Min käraste Kitty,
lägg gårdagens datum på minnet,
för det var en röd dag för mig.
Är det inte en viktig dag för alla flickor när de får sin första kyss?
Då är den inte mindre viktig för mig."
Det är Peter som tar initiativet,
även om hans klumpiga sätt resulterar i en puss
som hamnar till hälften på kinden och till hälften på örat.
Och sen skriver Anne:
"Åh, det var så ljuvligt.
Jag kunde nästan inte prata, njutningen var så intensiv.
Han smekte mig på kinden och armen, lite klumpigt,
och lekte med mitt hår.
Våra huvuden rörde vid varandra nästan hela tiden.
Jag kan inte förklara, Kitty, känslan som genomfor mig.
Jag var för glad för att finna orden, och det var nog han också."
Tolv dagar senare kysser de varandra på riktigt,
och Anne tar första steget.
"Fredagen den 28 april 1944.
Käraste Kitty,
han kom till mig, och jag slängde mig om hans hals
och kysste honom på vänster kind.
Jag tänkte kyssa hans andra kind när...min mun mötte hans,
och vi pressade läpparna mot varandra.
I en dimma omfamnade vi varandra om och om igen, och slutade aldrig."
Anne Frank och jag föddes samma år, 1929.
Vi var 14 år...
...och upplevde våra första kärlekar.
Anne Frank berättar om det i sin dagbok.
Och jag nämner det i min dagbok.
Jag mötte min första kärlek i Terezín.
Jag gömde undan två av Ottos skjortor.
Jag vet inte varför jag behöll dem i många år.
Jag behöll dem som ett minne.
Jag vet att han var i Dachau och att han dog kort efter befrielsen.
Helgas hus är fullt av fjärilar
till minne av en dikt hon hörde i lägret,
reciterad av hennes vän, Hanusch.
Dikten löd: "Det finns inga fjärilar,
inga fler fjärilar i Terezín."
Helgas teckningar hjälpte henne att uthärda allt
på samma sätt som skrivandet hjälpte Anne.
Jag minns att jag en gång läste berättelsen om en cellist.
Hon säger att hon överlevde, att hon behöll sitt förstånd,
för att hon hela tiden spelade musik i sitt huvud.
Tanken på en musiker som klamrade sig fast vid sin repertoar,
vid all musik hon kunde, berörde mig starkt.
TEREZÍN-FÄSTNINGEN TJECKIEN
Terezín var det största gettot när Tjeckoslovakien ockuperades,
men det var också ett väntrum till dödslägren.
Dit skickade nazisterna, från alla ockuperade länder,
krigshjältar, ledande intellektuella,
akademiker, musiker, skådespelare...
Alla som var kända. Judar och judar av blandad härkomst.
Nazisterna ville visa världen
att medan tyskarna är i krig och utsätts för bombningar,
så lever judarna utan rädsla i en fästningsstad,
där de till och med kan organisera kulturevenemang.
De visar upp de här judarna som tycks bo i paradiset.
De spelar till och med in en film.
Führern ger en stad till judarna.
De bjuder även in Röda korset på ett besök,
som tyvärr kommer att förstärka bluffen,
den här gigantiska skenbilden.
När Helga flyttades till Auschwitz
gömde hennes farbror hennes teckningar bakom en vägg.
De klarade sig.
Varken filminspelning eller fotografering tilläts i lägren.
Ändå dök små spår av vardagslivet upp här och där,
Som de här fotona tagna i Terezín av en arbetare
som kallats dit utifrån för att gräva ett dike i lägret.
Fotona föreställer en flicka som leder sina får på bete.
Flickan är Doris Grozdanovičová.
Det här var hennes arbetsuppgift i lägret.
Hon är nu 93 år och bor i Prag.
I sitt hem har hon över 1 000 mjukisfår.
De är presenter från hela världen.
Min mamma dog där när hon var 50.
Hon var sjuk.
Min mormor dog två veckor efter att hon kom dit.
Vad beträffar min pappa,
så visste jag att han hade blivit deporterad,
men jag hoppades alltid att han skulle komma tillbaka.
Jag såg honom aldrig igen.
Vad som än händer fortsätter Doris med sin pilgrimsvandring varje vecka
till Terezín, och hon berättar sin historia.
En historia om uppror och mod.
Jag kan bara frammana bilden av Terezín genom mina ögon som ung flicka.
Jag var där i nästan tre och ett halvt år,
och jag firade fyra födelsedagar där.
Jag fyllde 16, 17, 18 och 19,
och jag kunde inte uppleva vad det innebar att leva fritt.
Det finns en sång från Terezín...
...skriven av Karel Svenk.
Jag ska citera den för dig.
"Allt är möjligt om man vill
Förenade håller vi varandras händer
Och på gettots ruiner ska vi skratta"
Stackars Karel Svenk fick aldrig skratta.
Han dog under dödsmarschen.
KaterinaKat reste till Amsterdam, Nederländerna, från Paris, Frankrike
Amsterdam, äntligen! Så mycket ljus!
Anne, snart är jag i ditt hemliga hus. #förväntan #känslor
Våren 1944, medan Doris var ensam kvar i Terezín,
redigerar Anne sin dagbok.
Hon rättar och hon skriver om den.
Hon hade hört på radio
att Nederländernas utbildningsminister, som var i exil i London,
lovade att alla vittnesmål om det holländska folkets lidanden
skulle publiceras när kriget var över.
Anne tror att hon kan göra sitt verk, som bestod av flera skrivböcker,
till en riktig roman, och hon har redan tänkt ut en titel:
Het Achterhuis, holländska för "Gårdshuset".
Den titeln behöll Otto Frank 1947,
när han, efter stor vånda, beslöt att publicera dagboken.
Anne skrev: "Om Gud låter mig leva...
...vill jag verka för mänskligheten.
Så du förstår...
...att jag har en uppgift.
Otto Frank, när han får höra om dagbokens framgångar,
sa han genast: "Det här är inte min framgång,
det är min dotters framgång."
Han ville bekämpa diskriminering
och antisemitism i dagbokens anda,
men även utifrån sina egna erfarenheter som överlevare.
Som tysk har jag tänkt mycket på om jag borde känna skuld eller inte.
Jag tror att jag har ett ansvar
att återgälda människorna som förlorade sin mänsklighet här,
och kämpa för att deras ansikten inte ska glömmas.
De här ödena påminner mig om att det i dag
finns mycket lidande i världen,
att så många barn och vuxna fortfarande lider i krigszoner,
något jag tycker är ofattbart.
Det är så lätt att bli måltavla för hat när man är annorlunda.
Hur kan vi försvara de mänskliga rättigheterna
och säkerställa att det som hände i Bergen-Belsen aldrig händer igen?
Det finns personer än i dag...
...som ses som värdelösa, som utvisas, dödas eller tvingas i exil
bara för att man inte förstår dem.
Jag skulle inte jämföra den historiska situationen med nutiden.
Det jag däremot skulle jämföra är flyktingarnas situation.
Folk som flyr krig, död och hot.
Det kvittar om de flyr från nazister eller någon annan.
Det finns fortfarande barn i nöd.
Det finns fortfarande barn på flykt,
på samma sätt som Margot, Anne och alla deras vänner
var hotade på den tiden.
Vi berättar vår historia för unga och studerande
för att minnet av Förintelsen inte ska gå förlorat.
Men i dag börjar det även att kännas som att det är vår plikt,
för det finns för många personer
som inte accepterar dem som är annorlunda
och som söker ett bättre liv här,
men i stället drunknar många av dem i vårt hav.
Kära Anne, din hoppfulla dagbok skakade om mig, men den påminner mig om
att aldrig ge upp #tittaintebort #ingafördomar
"Tisdagen den 6 juni 1944.
Åh, Kitty! Det bästa med invasionen
är känslan av att vänner närmar sig."
Den dagen, den 6 juni 1944, var Anne upprymd,
och som en riktig journalist följer hon krigsbulletinerna.
Och ändå, ju närmare slutet på konflikten kommer,
desto snabbare arbetar utrotningsmaskineriet.
Sarah, systrarna Andra och Tatiana, men även Arianna,
hade redan deporterats till Auschwitz.
Helga befann sig i koncentrationslägret i Freiberg.
Om man besöker Anne Frank-huset...
...besöker man ett tomt hus.
Det är en tomhet som på sätt och vis fungerar som en spegel.
Vi ser in i spegeln och säger: "Det här var vi.
Det här var vi, det gjordes av människor.
Människor som kanske inte ens var särskilt speciella.
Människor som kanske var...
...som vi."
Anne Frank, vad skulle hon ha blivit?
Vad skulle hon ha skrivit om den värld i vilken...
...hon bevittnade det hon bevittnade?
Och man säger till sig själv...
...tänk så mycket talang...
...Tyskland utplånade...
...när de utplånade alla dessa judiska barn.
När man utplånar barn,
utplånar man oändliga möjligheter.
"Lördagen den 15 juli 1944.
Käraste Kitty,
det är svårt i sådana här tider.
Ideal, drömmar och förhoppningar vaknar inom oss...
...bara för att krossas av den dystra verkligheten.
Det är ett mirakel att jag inte övergivit alla mina ideal.
De verkar så absurda och ogenomförbara.
Ändå håller jag fast vid dem. För jag tror fortfarande, trots allt,
att människor är godhjärtade."
Anne vet det inte, men sommaren 1944 blir hennes sista.
Den 12 juni firar hon sin femtonårsdag.
"Tisdagen den 1 augusti 1944.
Käraste Kitty,
som jag redan sagt dig många gånger, är jag kluven på mitten.
Ena sidan rymmer mitt sprudlande goda humör,
min nonchalans, min livsglädje
och framför allt min förmåga att se saker från den ljusa sidan.
Med det menar jag att inte se nåt fel i en flirt,
en kyss, en kram, ett fräckt skämt.
Den sidan av mig ligger ofta i bakhåll på den andra,
som är mycket renare, djupare och bättre."
Och igen, tisdagen den 1 augusti 1944,
skriver hon:
"När alla ger sig på mig blir jag arg och sen ledsen.
innan jag till slut vänder hjärtat ut och in.
Den dåliga delen på utsidan och den goda delen på insidan,
medan jag försöker hitta ett sätt att bli den jag vill vara,
och det jag kunde vara om...
Om det bara inte fanns andra människor i världen.
Din, Anne Marie Frank."
Det är de sista orden Anne skrev i sin dagbok.
Tre dagar senare kom nazisterna och förde bort henne...
...och hennes rum förblev tomt och tyst.
I över 70 år
har Annes ord fått miljoner unga människor att snabbt växa upp.
De lärde sig att inte ge upp.
Anne, den livfulla flickan, blev symbolen för 1900-talets fasor.
Det som hände därefter...
...berättas av Helga, Andra, Tatiana, Sarah och Arianna.
Parallella liv som aldrig möts,
och ändå är så nära att de nästan snuddar vid varandra.
De lämnar över stafettpinnen till nya generationer
som drömmer om framtiden.
Anne vägrade att sluta minnas och hoppas.
På insidan av dagbokens omslag skrev Anne:
"Sois gentil et tiens courage."
"Var snäll och ha mod."
Undertexter: Jessika Johansson