Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Je to velká čest být tady
a představit vám jednoho z nejlepších komiků na světě.
Ten chlap... To vám říkám, lidi.
Mexico City, jsi připravený?
Dovolte, abych vám představil jediného a jedinečného...
Pořádně to tu rozbalte pro – Franka Escamillu!
Plný hlediště!
Jak se dneska máte?
Super, že jste odpověděli.
Jestli mě neznáte, jsem Franco Escamilla. Těší mě.
Díky, že jste přišli a koupili si lístky.
Aréna v Mexico City... Sakra, vás tu je!
Moc se omlouvám. Slíbili jsme vám skvělou show,
ale tak dobrý to není.
Promiňte, že jsme vás tak podfoukli, lidi.
Ti, co mě sledují na sociálních médiích,
ví, že moje žena byla loni na operaci.
Všechno díkybohu dopadlo dobře.
Chuděra, během tří let měla asi pět operací.
A já jí povídám:
„Ty máš prostě zasranou smůlu, co?
Přitáhlas všechny špatný vibrace. V tom máš štěstí.Sakra, to je on.
Při každý operaci
jsem byl u ní,
samozřejmě abych si z ní utahoval.
Po operaci nemůžete nic
a ona se chudák nemůže ani hnout a já..
vím, že nemůže hýbat svalama na břiše,
protože ji právě operovali. Tak jí vyprávím vtipy.
A ona se nemůže smát!
Říkám, že všechno, co se děje doma, je důvod k její operaci.
Ptám se: „Máme vodu?“ „Ne, nekoupila jsem ji.“
„Vidíš? A proto potřebuješ operaci.“
„Je už večeře? Ne?
Budeš potřebovat operaci.“
„Kluk rupnul. Operace.“
Všechno!
A nedávno jsem měl operaci já, lidi.
Teď se mi mohla pomstít.
Řeknu vám, ona je lepší člověk.
Neřekla vůbec nic.
Byla u mě, když jsem se probral,
byla tam a starala se o mě.
A neřekla ani slovo.
Ale ten její podělanej úsměv mě sral.
S úsměvem se zeptala: „Bolí to?“
A já...
„Vidíš? Dělal sis ze mě šoufky, a proto tě operovali.“
Loni ji operovali
a zotavovala se doma.
Pro vás z vejšky: byla doma nemocná.
Upravili jsme jí pokoj...
Měla tam kapačku a všechno.
A já převzal velení.
Na YouTube jsem nahrál video „Táta sám doma“. Můžete se na něj mrknout.
Tam říkám, co jsem dělal jako otec a matka.
Fakt táta bojovník.
O tom mluvit nebudu...
O čem jsem vám ale neřekl,
je třídní schůzka, kam jsem šel.
Jako táta jsem tam nikdy nešel.
To je něco jinýho, lidi.
Fakt to není nic moc.
Máme tady dneska učitele nebo ředitele?
Upřímně mě serete.
Nechte mě to vysvětlit.
Cením si, respektuju a obdivuju
práci učitelů.
Jsem přesvědčenej, že budoucnost Mexika je v jejich rukou.
Budoucí Mexičani závisí na svých učitelích.
Musíme si jich víc cenit.
Není fér...
že profi fotbalista
si vydělá víc než 100 učitelů.
Ale vy učitelé byste se taky měli snažit, abysme vás mohli mít rádi, vy sráči.
Nedávejte schůzky na pondělí v půl devátý ráno. Nikdo tam nechce. Nikdo nechce jít.
Ať jsou ve středu...
v deset večer.
Otevřete bar pro táty...
Ať se propadnu, jestli tam nebude narváno.
Budete slavit:
„Ve středu máme třídní schůzky, jo!“
A vaše žena řekne: „Půjdu.“
„Ne, půjdu já. Jsou to mý děti, kurva.
Mluvíme o mých drahých dětech.“
Ale né. Schůzka v pondělí v půl devátý.
Tou dobou chodím spát, lidi.
Pak tam jsem fakt grogy
a učitelův hlas tomu nepomáhá.
Učitelka drží knihy a...
„V tomto školním roce...
se zaměstnanci školy zavázali...“
A já: „To je ale vopruz!“
A pamatuju si, že když jsem byl na škole
a moje drahá máti chodila na ty schůzky...
Byla to prča, lidi.
Zaprvý, nebylo to v zasedačce,
ale ve vaší třídě.
Poslali všechny žáky ven,
rodiče vstoupili
a měli si sednout do lavice svýho potomka.
A tak jste na lavici svýho nejlepšího kamaráda nakreslili péro
A řekli jste mu: „Tvá máma seděla na péru!
Sakra ženská, nebuď tak průhledná!“
Bylo to super, protože jste potkali rodiče svých kámošů.
A dělali jste si z nich prdel.
Viděli jste kámošovu mámu a:
„Vole, tvá máma je fakt šereda!
Už chápu, proč tvůj táta vzal roha, vole!
Od takový mařeny bych zdrhl taky!
Tu neporodili, tu vysrali, chuděru!“
Ženská má zkřivenou tvář...
A vy: „Tak se narodila, nebo bude kejchat?“
Vypadala jako Stitch od Disneyho!
Naštvaně se na mě podívala a já:
„Experiment 626!“
Jsme stejní.
Ale byla to sranda.
Protože, při vší úctě,
existujou ženský,
co mají náctiletý děti
a pořád jsou to šťabajzny.
A otočili jste se ke svýmu kámošovi:
„Hej, vole,
tvoje máti je kost!
Co kdybys byl můj syn?“
A kamarád: „Jdi do prdele!“
„Takhle se s otcem nemluví!
Seš bez večeře, drzoune.“
Ale zablbli jste si,
schůzka skončila,
vrátili jste se do třídy,
šťastní...
a zaslechli jste něco, z čeho se vám zastavilo srdce.
Když učitelka řekla vaší mámě:
„Paní, můžete ještě na chvilku?“
„A do prdele...“
Má drahá matka se na mě otočila
a ukázala na mě prstem.
A já začal: „Hospodin je můj pastýř, nebudu mít nedostatku.
Na pastvách zelených pase mne.“
Věděli jste, co přijde.
Něco vám povím. Teď ji chápu.
Chuděra má matka.
Vždycky se musela zdržet – a to vás naštve.
Udělali to i mně, lidi.
Naštve to. Odseděli jste si to tam,
a protože to vaše děcko posralo, musíte tam zůstat.
Závidíte rodičům, co odcházejí.
A u toho se tváří: „Áha. Naser si.
Moje dítě je hodný. Kreténe.“
Třídní schůzka mých dětí skončí
a učitelka říká:
„Pane Escamillo, máte chvilku?“
Otočil jsem se na děti a ukázal na ně prstem.
A oni dva...
„No co?“
Ti hajzlíci ke mně nemaj respekt!
Řekl jsem učitelce: „Co rozbili?
Vyřídíme to. Zaplatím dvakrát tolik.“
Abych další pondělí nemusel zůstávat.
Učitelka se tváří vážně.
„Měli jsme problém s vaším dítětem.“
„A co můj drahoušek udělal?“
„Vaše dítě
se porvalo
s nejlepším kamarádem.“
A já: „S mým nejlepším kamarádem?“
Dělal jsem si srandu, to je jasný, že?
Jsem komik,
chci s tou podělanou zapšklou účou prolomit ledy.
Ona to ale nepochopila
a teď si myslí, že jsem debil.
A vysvětluje, jako bych byl její žák:
„Ne, vaše dítě má tady na škole nejlepšího kamaráda.
„Ahá.
Díky!
Myslel jsem, že si tu můj kámoš potvrzoval studium.“
Řekl jsem: „OK.
Můj syn se popral
se svým nejlepším kamarádem.“
Zeptal jsem se, na co by se zeptal každej otec.
„Kdo vyhrál?“
Ukázali mi to video.
Teď mají videa!
Pamatujete, když to bylo vaše slovo proti učitelově?
Seřval vás a váš otec: „Co se stalo?“
„Učitel je kretén.
Nemá mě rád. Nic jsem neudělal.“
A teď mají video, které dokáže,
že jste se chovali jako blbci.
Na vide jsem jasně viděl svý dítě,
jak sedí v lavici, pracuje,
a najednou
přijde spolužák a dá mu facku.
Z nosu mu tekla krev.
Můj kluk s brekem vstal.
A prostě toho druhýho flákl.
Hodil ho na zem a tam ho mlátil a mlátil.
A bulí a krvácí na něj.
Viděl jsem to video a řekl jsem: „To je můj bojovník, kurva!“
„Seš Viking, kurva!“
Je po matce.
Po mně ne.
Díky, lidi, díky.
Znáš mě, lidi.
Kdybych to byl já...
ta rvačka by skončila pěstí v mým nose.
Utřel bych si nos,
a řekl mu: „Fajn.
to stačí.
Provětrali jsme vzduch.
Upustili jsme páru.
Ulevil sis od bolesti, že nemáš tátu,
já upustil trochu přebytečný krve.
Jsme si kvit. Jako džentlmeni.“
Ale ne, lidi. Můj kluk je zjevně
stroj na držkovou!
Je to DJ, kterej tomu klukovi dal mix pořádnejch ran!
Vím, co si říkáte.
Násilí nic neřeší
a další sračky. Fajn.
Vžijte se do mý situace, jo?
Pocházím ze sedmi generací Escamillových,
kteří byli ve škole obětní beránci.
A poprvé máme
ve svých řadách agresora.
Všichni jsme na něj moc hrdí.
Učitelka chtěla, abych ho potrestal. A já: „Jste šílená!“
Chci tomu parchantovi koupit náklaďák!
Zaslouží si to. Je mu jen pět,
ale má lepší skóre než jeho otec.
Samozřejmě jsem ho nesprdl, lidi.
Odvezl jsem ho domů,
aby mu vyhubovala žena.
Na to ty ženský jsou.
Ve vztahu by měl být někdo dospělej.
Moje žena, chuděra, po operaci,
furt s kapačkou...
Nadává klukovi.
Řekla: „Zlato, to je hrozný.
Takhle jsme tě nevychovali.
Na to ti tu školu platím?
Aby ses tam s někým pral jako zvíře?
Máš na měsíc zaracha.
Tento měsíc...
nemůžeš hrát na Nintendu.“
Je to máma a Xboxu říká Nintendo.
Chtěl jsem ji opravit.
Ale pak si říkám: „Ne.
To není můj problém.“
Otočila se na mě a: „Viď?“
A já: „Jasně.
Na podělaný Nintendo 1 máš zákaz.“
Řekla: „Máš měsíc zaracha.
Nesmíš hrát na Nintendu.
Nesmíš do parku.
Celý tento měsíc máš zaracha,
abys pochopil, cos provedl.“
Můj syn se na mě podíval...
jako by chtěl pomoct.
Naznačil jsem mu: „Ne.“
Řekl jsem: „Neřeš to. Nestahuj s sebou víc lidí.“
A ženské si možná pomyslí: „To je ale hajzl!“
Ale vysvětlím něco, čemu rozumí všichni chlapi.
Mezi chlapama existujou nepsaný kódy cti,
který musíme respektovat.
Například, když pět kámošů hraje fotbal
a rozbijou okno,
dají se na útěk, jednoho chytí...
Tenhle na sebe bere vinu
a nechá ostatní utéct.
A ostatní si z něj dělají prču.
Tak jsem synovi vysvětlil:
„Teď byla řada na tobě, abys to vzal na sebe.
A nepráskni mě, nebuď srab!“
Kluk s brekem odešel a cítil se blbě.
Řekl jsem ženě:
„Hej, nevidělas to video.
Ukážu ti ho. Mám ho na Instagramu.
Ten kluk si začal a on se bránil.
Udělal správně.“
Ale moje žena je pokroková, je psycholožka.
Říká: „Ne.
Tvůj syn se musí naučit,
že to mluvení je cesta.“
„Jo, ale vymlátí z tebe duši!“
Jsem živoucí důkaz, že mluvení stojí za hovno!
Zažil jsem 15 let teroru.
Nechci to samý pro svýho syna!
Řekla: „Má zaracha. Dělej, jak myslíš.“
„Proto potřebuješ operaci. Protože seš zlá.“
A utekl jsem.
Jo!
Nechci další problémy.
Šel jsem ven na chodník, abych si promluvil se synem.
Oba jsme tam seděli skleslí.
Kluk se mě zeptal:
„Tati, bylo to špatně?“
Řekl jsem...
„Ani ne.
Sakra! Vypadals jako profík, chlape!“
„Tak proč mám zaracha?“
„Protože tvoje máma je divná.
Proto potřebuje operaci.“
„Takže mám měsíc zaracha?“
„Říká se to.“
Kluk mi řekl:
„Ale máma nemůže z pokoje.“
A já: „Ne, musí zůstat ve sterilním pokoji.“
„Jak jako sterilním?“
„Jako tvůj strýček Pepe.“
To je můj bratranec, kterej nemůže mít děti.
Tenhle vtip nenávidí. A já to miluju!
Rozdíl názorů. Jsme ve svobodný zemi.
Můj syn řekl:
„Když máma nemůže opustit pokoj,
jak se dozví, že jsem měl na měsíc zaracha?“
„Kámo!
Jsi chytrej a k tomu dobrej bojovník!
Seš Vyvolenej!
Seš ten, kdo jednou osvobodí lidstvo.
Máš pravdu. Kryju ti záda.
Když se máma zeptá, řekni, že máš zaracha
a že ti chybí Nintendo.
Řekni to, aby ti věřila.“
Vím, že jsem hroznej, lidi.
Ale jsem na něj hrdej.
Musel jsem na jinou třídní schůzku,
abych si promluvil s rodičema – tý oběti.
Moje oblíbená dravcova kořist.
Do školy jsem přijel jako frajer.
Fakt namistrovanej. Vyhráli jsme!
Byl jsem k rodičům toho kluka
svině a přezíravej.
Jako: „Zdravím.
Fakt mě to s vaším klukem mrzí.
Koukněte. Jako boxovací pytel!
Ale co nadělám?
Jak Krakena jednou osvobodíte, nedá se nic dělat.
Pošlete ho do nějakýho kroužku.
Na balet, však je stejně máčka.“
Potkal jsem se s rodičema toho kluka.
Jeho máma se jmenuje María del Socorro.
Nonšalantně se představila.
Prý: „Těší mě, Coco.“
A já: „Mám z vás strach!“
Chtěl jsem jim vysvětlit, že jsem komik a kretén.
A ta učitelka...
„Ne, jmenuje se María del Socorro.“
„Áha.
Díky. Myslel jsem, že je příbuzná s chlápkem,
co jsem se ho jako děcko bál.“
Dětský táta ...
se jmenuje Agripino.
No kurva.
Možná se mýlím, lidi,
ale vážně věřím,
že pokud máte takový děsný jméno,
musíte lidi předem varovat.
Někoho potkáte a:
„Ahoj. Promiň, mý jméno je fakt vtipný.
Nesměj se.“
A můžete se na to připravit.
„Fajn, můžeš.“
Ale tenhle blb to na mě vybalil.
„Ahoj, jak se máš? Já jsem Agripino.“
A já...
„Agripino? To si děláš prdel!
To je jak pro pokémona, kámo!“
A ten chlap se naštve!
Celej vážnej povídá:
„Nechápu, co je tak vtipný.“
A já: „Fakt?
Páni!“
A schůzka začne, lidi.
Byli tam rodiče toho kluka,
ty dvě děcka, učitelka, ředitelka, psycholožka...
A bylo tam moje tělo,
ale moje mysl ne.
Pořád jsem si říkal...
„Kurva, to je ale pech jmenovat se Agripino!“
Chudák chlap.
Nezní to jako nějakej hnusnej strom?
Co raději kupujete na Vánoce?
Borovici pinii?
Nebo agripinii?
Zní to jako šunt ve výprodeji.
Zní to jako národnost.
Potkáte pár chlápků a oni:
„Můj kamarád je Mexičan.
Je z Mexika.
Další je Francouz. Je z Francie.
A tenhle přítel je Agripiňan.
Je ze Severního Agripistánu, země...
která válčí na Balkáně.“
Zní to jako nový náboženství.
Potkáte svý kámoše a jeden:
„Tady můj bratr...
nevěří v Pannu Marii ani svatý.
Je agripinec.“
A vy: „Respektuju to.
I moji další kamarádi jsou agripinci. Je to v pohodě.“
Patří k Agripincům sedmýho dne nebo tak něco.
A na tyhle blbosti myslím během tý schůzky.
Nebudete mi věřit,
ale pracoval jsem na textu národní hymny Agripistánu.
Možná se mýlím, ale myslím...
že by to měl být vojenskej pochod,
kterej vyzývá do boje, něco jako...
„Všichni jsme Agripiňané...“
Přemýšlím nad hovadinama,
když mě učitelka vrátí na Zem.
A ptá se mě:
„Souhlasíte s tím?“
S tím, že nedávám pozor, mám dlouholetou praxi.
Tak jsem řekl: „Se kterou z možností?“
A ona: „S tou jedinou, kterou jsme řešili.“
Kterou navrhl tady pán.“
A já: „Jistě.
Je to v pohodě, jak to řekl...
tady můj kamarád.“
Učitelce to hned došlo a zaútočila:
„Řekněte to jméno.“
„Franco. A vy?“
A do toho Agri:
„Řekněte moje jméno a nesmějte se.“
A já...
A v hlavě mi jede: „Všichni jsme Agripiňané.“
„Řekněte moje jméno a nesmějte se!“
„Nemůžu, vole!
Agripino!“
A ten chlap se nasere.
Ten legrační kretén chtěl vyvolat rvačku.
S grácií, ale chtěl.
Řekl: „Díkybohu,
že jsme ve škole,
jinak by to byl federální zločin.
Jinak bych ti tady a teď
vymlátil zuby.“
A já: „Jé, už se bojím.“
Už řekl, že to neudělá.
Tak taky můžu bejt drsnej.
Kdyby řekl: „Pojď ven, ať ti můžu vyrazit zuby.“ Tak ani slůvko.
Zůstal bych uvnitř.
Stál bych ve dveřích: „Co uděláš, zmrde?
Nelegální, legální.
Tohle můžu dělat celej den. Nikam nespěchám. Jsem komik, polib mi.
Ty musíš do svý firmy Agripino a Kokoti s.r.o.“
Omluvte mě, jestli tu je nějakej Agripino.
Ale věděli jste, že máte děsný jméno.
Možná si myslíte, že to hraju, ale přísahám,
ale nedokážu to jméno říct a neusmívat se.
Vyslechněte mě.
Jestli máte den pod psa...
Opustil vás milenec, vyhodili vás...
bolí vás zuby nebo něco... prostě se chcete usmát,
Vyzývám vás...
Vyzývám vás, abyste si stoupli před zrcadlo
nebo si nahráli video v režimu selfie...
Vyzývám vás, abyste třikrát zopakovali a nezasmáli se:
„Mám kámoše skvělýho, co se jmenuje Agripino.“
Hashtag – výzva Agripino.
Když to pošlete na Twitter,
tak to retweetnu, ksakru!
Chtěl jsem jít domů, lidi,
jako vítěz...
a učitelka povídá:
„Ještě jsme neskončili.“
„S vaším dítětem byly další potíže.“
Otočil jsem se k synovi:
„Co se stalo, šampióne?
Koho jsi sejmul teď?
Komu dal dneska pan K.O. lekci?
Komu naservíroval šéfkuchař výprasků salát?“
Mám jich ještě víc.
Učitelka mi řekla: „Ne, to vaše dcera dělala problémy.“
„Moje holčička?
Ta je vždycky hodná.“
A ona: „Vaše dcera měla konflikt se svou nejlepší kamarádkou.“
„Dobře...
Díky.
Takže moje holčička se porvala?“
Prý ne.
Moje dcera urazila svou nejlepší kamarádku.
A jakmile mi řekla, že moje dcera urazila jinou holku,
říkám si: „Teď to bude na mě.“
Dokázal jsem si představit tu scénu doma:
manželka na kapačce,
jak na mě řve...
„Vidíš? Ty a ty tvý blbý videa.
Říkala jsem ti, abys nenacvičoval doma.
Ty svoje nadávky a vulgarity.“
A já nasraně řeknu: „To nás živí, šmejdi!
Jak to, že u placení účtů vulgární nejsem?“
Byl jsem prakticky rozvedenej, lidi.
Ale nejdřív jsem se zeptal,
„Co jí moje holčička řekla?“
Učitelka otevřela deníček,
jako by si to ta svině nepamatovala.
„Vaše dcera řekla,
cituji...
‚Seš indiánka a špína!‘“
Ulevilo se mi a napadlo mě: „To nejsou moje urážky.“
Znáte mě, lidi.
Kdyby moje dcera řekla:
„Seš mrcha a zasraná kráva!“ – moje vina.
Ale musíte mi dát zapravdu,
že „indiánka“ a „špína“
jsou babský urážky.
Domů jsem jel v dobrý náladě, lidi.
Přijel jsem připravenej k boji.
Mrsknul jsem s batohem:
„Vidíš, co kurva děláš?
Co mou princezničku učíš?
A to ani netočíš videa!“
Ale manželka, přece jen je to ženská,
vzala situaci do svých rukou a uklidnila ji.
Vynadala mý holčičce:
„Zlatíčko, nemluv takhle.
Jsi dáma. Stejně jako tvoje máma a babičky.
Vychovaly jsme tě dobře.
Tvůj otec ta slova používá v práci,
protože je komik
a pitomec
a nešel na vysokou.“
Naštvalo mě to, protože pokud je problém ta holka, proč uráží mě?
Tak jsem do toho vstoupil. „Madam?“
Řekl jsem: „Pro začátek,
víš, že na vysokou jsem chodil. Tam jsme se potkali.
Víš, že nejsem nestudoval jeden, ale tři obory.
V žádným z nich nedělám, díkybohu!
Protože jsem ani jeden nedokončil.
Na vysokou jsem chodil. Ale nedostudoval jsem.
Řekla dceři: „Zlatíčko, máš zaracha.
Tento měsíc žádný internet,
žádný Netflix, žádný YouTube,
žádné panenky, nic.
Máš na měsíc zaracha, aby ses odnaučila být hrubá.“
A dcera se zeptala ženy:
„Zaracha jako zaracha, nebo jako brácha?"
A já: „Mlč!
Holka!
Nepráskej, promluvíme si venku.“
Ale přece jen je to ženská: „Jestli prohraju, stáhnu někoho s sebou!
Sama ke dnu nepůjdu!“
A moje holčička se chystala odejít
a žena se jí zeptala:
„Hej, kam jdeš? Vrať se!
Kde jsi ty nadávky slyšela?“
Dokonce jsem se usmál, lidi.
Moje holčička se obrátila na mě a vytřeštila na mě oči,
jako by volala o pomoc.
Pro svou holčičku udělám cokoli.
Stál jsem vedle ní,
položil jsem jí ruku na záda a řekl: „Zlatíčko, zaracha už máš. Klid.
Táta s mámou chtějí vědět, kdes ty slova slyšela, aby mohli ten problém vyřešit.
Pokud jsi je slyšela od táty,
táta se nenaštve.
Protože táta tě miluje.
I když je nevzdělanej kretén.
Ale pokud jsi je slyšela od mámy,
ani ona se nenaštve.
Protože máma dostudovala.
Dva bakaláře a jednoho magistra.
Nedělá v oboru, účty platí nějakej kretén, ale dostudovala.
Máma chodila na vysokou.“
Řekl jsem: „Takže, zlato,
nemusíš se bát. Řekni mámě a tátovi,
kdes ty urážky slyšela.“
Žena se mi podívala zpříma do očí.
Moje holčička se na mě otočila.
Naznačil jsem, že má mou podporu.
Ona se usmála
a vyzývavě se postavila čelem k matce.
A s úsměvem na rtech řekla:
„Od táty.“
Pomyslel jsem si: „Ty zasraná Jidáško!
Teď máš zaracha dva měsíce!
To tě odnaučí nelhat.“
Odešla k sobě do pokoje.
Žena se chystala mi vynadat,
tak jsem jí přidal analgetika na kapačce.
„Jsou čtyři. Dobrou noc, je čas spát.“
A šel jsem vynadat svý holčičce.
Říkám: „Zlatíčko,
v tomhle domě se nadává, ale nelže.“
Možná jste o tom neslyšeli, lidi,
ale doma, klidně se tam zastavte,
máme politiku žádnýho lhaní.
Sám jsem ji zavedl.
Nikdy nelžu.
Ne protože jsem dobrej člověk, nechápejte mě špatně.
Nelžu,
protože jsem moc línej si pamatovat, co jsem řekl.
Na lhaní totiž musíte mít dobrou paměť.
Když zalžete ženě,
řekne: „Fajn, nic se neděje.“
Ale o půl roku později se vás na to zeptá znovu.
„Co se stalo ten den, kdy jsi přišel pozdě?“
Říkáte si: „Kurva! Já nevím!“
Ale vaše žena jo. Všechno si to zapsala.
Proto doma nelžeme.
Tak jsem svý holčičce vynadal.
Řekl jsem: „Tohle je naposled,
co tě slyšel použít slovo ‚indiánka‘
v pejorativním smyslu.“
Pro vás z vejšky, nemá to nic společnýho s pyjem. Jako nadávku.
Řekl jsem jí, že se na ni zlobím a že mě zklamala.
Řeknu vám, lidi,
„Indián“ musí být jako urážka vymýcen.
Snadno jinýmu Mexičanovi řekneme „indiáne“.
To nesmíme.
Indián patří mezi původní obyvatele.
A upřímně, indiáni jsme všichni.
Všichni!
Zopakuju to, pokud si říkáte:
„Jasně, pár jich znám.“ Ne, vy taky, volové!
My všichni.
Ve svých žilách, ve svých tepnách
máme aspoň kapku
aztécký, toltécký, chichimekský, tlauický, mayský nebo jiný krve.
Když zatřeseme naším rodokmenem,
z jeho větve spadne nějakej indián.
Je mi jedno, jak bílí jste,
jak moc blond,
ale všichni jsme indiáni, jasný?
Díky. Myslím to upřímně.
Nevím, jak je to tady v Mexico City,
ale v Monterrey, kde bydlím,
se ukázalo, že teď jsme všichni Evropani!
Jo.
Kdokoli se zeptá: „Odkud seš?“
Tak mu řeknou: „No, narodil jsem se tu.“
„Takže seš Mexičan.“
„Ne, jako, narodil jsem se tu, ale...
z tátovy strany jsme Španělé.
Tátovo příjmení je katalánský.
A příjmení mý matky je francouzský.
Z kraje, co se jmenuje Bordeaux.
Tak jsem napůl Francouz a Katalánec.“
Jo, ale ksicht máš jak z Tenochtitlánu, vole.
Nebuď tak nóbl, kurva.
Tak jsem to svý holčičce vysvětlil. „Zlato, tvůj táta je hrdej, že je indián.“
Jsem z poloviny Tlahuic
a z poloviny nemám-páru.“
Moje teorie je, že během druhý světový
Japonec opíchal indiánku a takhle...
vznikla ta směska.
Tak jsem řekl: „Tvůj táta je indián.
Tvůj bratr je indián.
Tví prarodiče jsou indiáni.
Teta Juanita je fakt velká indiánka.“
Mám švagrovou.
A ta když tancuje, tak začne pršet.
Ale neměla by to být urážka.
Řekl jsem svý holčičce: „Nepoužívej slovo ‚indiánka‘ jako urážku
a neříkej lidem, že jsou špíny.
Zvlášť ne těm špínám.
Ty bývaj agresivní.
Rozbijou ti ciferník!“
Zeptal jsem se jí,
„Proč ses hádala se svou nejlepší kamarádkou,
když je tvoje nejlepší?“
A ona smrtelně vážně odpověděla:
„Tati, bez urážky, ale...
to je můj problém.“
Nevěděl jsem, co si počít.
Všechno, co jako otec dělám,
vychází z toho, co rodiče dělali mně.
Takhle jsem s mámou nikdy nemluvil.
Nemám podklady.
Kdybych se domů po miliontý vrátil s modřinou
a má drahá matka se mě zeptala:
„Co se ve škole stalo?“
A já řekl: „Mami, bez urážky, ale...
to je můj problém.“
Má drahá matka by se usmála
a řekla: „Skutečně?
Tak teď máš problémy dva.
Množí se ti.“
Vzala by bačkoru:
„Povíš to mně, nebo jí.
Tak to vysyp, ty zmrdisynu.
Protože takhle mě uráží.
Doteď.
Její oblíbený urážky jsou: zmrdisyn...
a zkurvyvnuk.
Pro její tchýni, není blbá.
Jo, takže odtud to mám, lidi.
Ale jsem moderní otec
z týhle pitomý generace, co se chce s dětma kamarádit.
Řekl jsem: „Drahoušku...
neříkej mi to.
Jestli mi teď nevěříš,
řekni mi to, až budeš.
Máš právo na svý soukromí.
Nebudu do toho strkat nos.“
Takže tu noc jsem se zeptal svý ženy,
protože nemohla spát.
„Nejsem ospalá,“ řekla mi.
A já: „No tak když spíš celý odpoledne, co čekáš.
To je tou operací, to víš.“
Zeptal jsem se jí: „Víš,
co se naší holčičce stalo?“
Vážně odpověděla: „Ano.
Nebylo to pěkné.“
A já: „Co, sakra? Co se stalo?“
Řekla mi: „To je její problém.“
„Proč to kurva víš?“
„Jsem její matka.“
Říkám: „Těší mě, Franco. Já jsem její otec.“
S tou rovnicí jménem děti mám něco společnýho.“
„Nepleť se do toho, není to tvůj problém.“
„Už je,“ řekl jsem.
„Je to holčičí věc,“ řekla.
„Teď je unisex,“ řekl jsem.
„Co se stalo mý holčičce?“
„Proč to chceš vědět?“
„Protože zítra mám kvůli tomu schůzku
a madam Operace nepůjde.
Chci vědět, co mě čeká.“
Tak mi to vyklopila. Povím vám to.
Stalo se to loni, jo?
To všechno, co řeknu, se stalo loni.
Byla jsem v Monterrey. Loni v září.
Psal jsem halloweenskej speciál.
A oni mi o tomhle problému řekli.
Moc dobře si pamatuju, jak moje dcera
vešla do studia a řekla: „Tati,
tohle ve svým pořadu neříkej.“
Jo.
Znáte děcka.
Ale ne. Teď jsem vám řekl, že u nás doma se nelže.
Byl jsem k ní naprosto upřímnej.
Řekl jsem: „Víš...
jasně sakra, že to použiju!
Zaprvý, je to skvělej příběh.
Zadruhý, nemám materiál na příští rok.
Zatřetí, je to v tvým nejlepším zájmu. Budeš z toho mít hračky.“
Tak mi to svolení dala.
Takže tohle se ve škole stalo.
Má dcera chodila na stejnou školu,
od doby, co nastoupila do školky.
Když se to stalo,
byla ve druhý třídě.
A protože chodila do školky,
měla dva kamarády.
Svou bývalou nejlepší kamarádku,
se kterou se pohádala,
a kluka, co je takovej...
kamarád-lomítko-přítel.
Smějete se. Mně to ale kurva vtipný nepřijde!
Ti, co mají dcery, pochopí.
Když máte dceru, je to vaše princezna, jasný?
Ten den, co se narodila, jsem uvěřil na lásku na první pohled.
Když jsem ji poprvý držel: „Nevím, kdo seš,
ale jsem tvůj otrok, tvá děvka. Nadosmrti!“
Jako chlap svý dceři podlehnete snadno.
Je to jediná ženská, u který je jedno, co udělá.
Vždycky ji budu k smrti milovat, jasný?
Nemůže vás podvádět s jiným tátou, chápete?
Vždycky bude vaše dcera.
Vaše dcera je váš motor,
váš pohon života.
Vaše princezna.
A vždycky tu je nějakej zasranej kamarád,
kterej má kluka ve věku vaší dcery
a chodí s tím sráčem k vám domů
a dokonce se s ním chlubí, jako:
„Co chceš, kreténe?“
„Nenaštvi se, ale umíš si to představit?“
„Umím si toho představit spoustu, je to moje práce.“
„Nebuď naštvanej, Diablo!
Jenom říkám, co když...
tvoje dcera a můj syn vyrostou...
co když...
by se vzali!“
A já: „A co když ne?
Ten tvůj kluk je pěkně hnusnej!
Ty seš debil a tvůj syn švidrá.
Takový geny tu nechci.
Takže ty a ten tvůj pazdrát si můžete políbit!
A prokaž má princezně trochu úcty!“
No ale...
moje dcera má přítele.
Mám toho kluka dokonce rád.
Přísahám, chci ho nenávidět, ale nemůžu.
Je to skvělej kluk.
Jednou, když Bůh dá, z něj bude skvělej chlap.
Je ve třídě nejlepší.
Je nejchytřejší v ročníku.
Je to nerd. Co víc si můžu přát?
Ten hajzlík z nás udělá boháče!
Nedávám mu svolení, aby chodil s mou dcerou,
investuju do svý penze.
A i když vám můžu říct, co se stalo,
dcera mě donutila přísahat,
že neřeknu jména
jejího přítele a bývalý kamarádky.
Je to přísaha, kterou budu ctít.
Tak jsem jim oběma dal přezdívky.
Klukovi budeme říkat Debílek...
a bývalý kamarádce Blbella.
Takže Debílek...
Blbella...
a moje princezna...
se kamarádí už od školky.
Už pět šest let.
Je jim sedm osm let.
Takže byli kamarádi celej život.
Vždycky byli spolu.
Všechno dělají spolu.
Úkoly, jsou spolu o přestávkách,
chodí do stejných kroužků.
O pátcích se jejich matky společně ožerou.
No... tvrdí, že pijou kafe.
Dodnes jsem doma neviděl jedinej hrnek kafe.
Ale viděl jsem mraky chlazených lahví.
Nic neříkám,
ale jako kafe to nevypadá.
Děcka jsou pořád spolu.
Páreček a nejlepší kámoška.
Problém byl, že Blbella
v pondělí řekla mý princezně,
„Hele, kamarádko...
Chci, abys to slyšela ode mě.“
Ženský už vidí ten konflikt, že?
Chlapi si myslí: „Jaká dobrá kámoška!“
Ale mezi holkama to funguje jinak.
„Hele, chci, abys to slyšela ode mě.
Tuhle sobotu...
jsme Debílek a já...
byli v kině.
Jako kamarádi.
Před filmem jsme šli na limču
a mluvili jsme o tobě!
Jasně, že jsme o tobě mluvili.
O tom a tamtom, blabla.
Jedna věc vedla k druhé
a Debílek přiznal, že mě miluje.
Řekl, že jsem nejhezčí holka v celým druhým
i třetím ročníku.
Chtěl, abych byla jeho holka.
Řekla jsem mu, že si to musím promyslet.
Takže po filmu jsem řekla ano.
Takže teď je to můj kluk.
Jsme moc šťastní.
Máme se hafo rádi.
Žádám tě, jako svou nejlepší kamarádku,
abys ustoupila a nechala nás, ať jsme šťastní.“
A moje holčička odpověděla:
„Seš indiánka a zasraná špína!“
To bylo špatný.
Ale kurva trefný.
Ta děvka si to zasloužila. To se nedělá.
To se nejlepším kamarádkám nedělá.
Ale lidi, tehdy jsem pochopil,
že mý dceři zlomili srdce.
Ve svých sedmi
zažila jednu ze tří nejhorších situací.
Její celoživotní přítel
ji nechal kvůli její celoživotní nejlepší kamarádce.
Je blbý, že jsem viděl svou dceru brečet.
Viděla jsem, jak jde do pokoje.
Nechtěla s náma jít do parku,
protože jí zlomili srdce.
Lidi, můžete mi říct cokoli
a mně to bude u prdele.
Nenapadá mě urážka, kterou bych už neslyšel.
Je mi to fuk, fakt.
Ale když ublíží vašemu děcku,
bolí to jinak.
Vztek a bezmoc, jaký jsem ještě nepoznal.
Byl jsem doma tak nasranej. „Zkurvenej Debílek!
Tvůj čas nadešel, hajzle!“
Zavolal jsem svýmu manažerovi. „Briane!
Sežeň mi dva páťáky,
kteří si chtěj vydělat 500 babek.
Potřebuju dvě děcka z pětky,
opuštěný skladiště...
kilometry lepicí pásky...
klaunskej kostým, bílej karton, černou fixu
a bílý kotě.“
Vysvětlím to.
Můj plán byl,
že Debílka v starým opuštěným skladišti přivážu k židli.
Je tma.
Nechám ho tři čtyři hodinky škvařit se ve vlastní šťávě strachu.
Najednou se rozsvítí reflektor
a objeví se moje maličkost
a bude hladit bílý kotě.
A...
s hlasem padoucha z Jamese Bonda,
mu řeknu:
„Takže, Debílku...
rád si hraješ se srdci malejch holek?
Dovol mi představit ti dva kamarády.“
Vejdou dva páťáci.
Pro vás to nic není,
ale pro druháka jsou to kurva monstra!
A abych ho víc vyděsil, jeden z nich má klaunskej oblek.
Druhej nese bílej karton
s černým nápisem: „Konec.“
Řeknu: „Hele, Debílku...
Tohle jsou moji kámoši.
Klaun a Konec.
Jeden z nich tě dneska rozjebe.“
Díky, lidi.
To jsem měl v plánu.
Ale moje žena byla proti.
Je divná.
Proto potřebuje operaci.
Řekla: „Nepleť se do toho.
Ať se z toho poučí.“
Řekl jsem: „A co se naučí?
Zlomili tvý dceři srdce, kurva!
To je to nejhorší, co se ti v sedmi může stát!“
Řekla: „Nech ji. To její uvedení do ženského světa.“
A já: „Co?“
Řekla: „Uvažuj. Jsi moc zbrklý.“
„Co s tím má kurva mý brkání co dělat?
Naznačuješ, že moc žeru?“
Řekla: „Uvažuj, jo?
Jsi moc impulzivní. Zamysli se na chvilku.
Tvoje dcera je žena,
ano?
Není to naposledy,
co brečí kvůli chlapovi a jeho sračkám.
A není to naposledy, co ji nějaká kamarádka zradí.
Nech ji, ať se obrní,
ať si udělá emoční štít.
Pro vás chlapy...
je to nejhorší scénář.
Ale pro nás ženské...
je to úterní ráno.“
Je to děsivý, lidi.
Nepoznáte to na mě,
ale rád sleduju lidi, když tenhle vtip říkám,
protože většina žen,
vědomky nebo nevědomky,
takhle pokývá hlavou...
Jako by se rozpomněla na starou ránu.
„Jasně, Marta, ta děvka v šestce.“
Ženy v tom vidí lekci!
Řekla: „Nepleť se do toho,
to je její uvedení do ženského světa.
Zopakuju to, protože jsi paličatý...
Nepleť se do toho.“
A můj mozek to pochopil jako: „Uskutečni ten plán.“
Druhej den...
jsem šel do dceřiny školy,
samozřejmě abych z toho udělal haló.
Přijel jsem s mou holčičkou. Na sobě to stejný, co ona, abych vypadal děsivěji.
Blbella v dálce,
u fontánky, kde pije jako zvíře, kterým je.
Zeptal jsem se dcery: „To je Blbella?
Vypadá jako špína.
Ale to jí neříkej.“
A přijede Debílkův otec
a pozdraví mě, jako bysme byli kámoši.
„Jak se máš, Franco?“ A já: „Co, kurva?
Pro tebe pan Escamilla, kreténe.“
Řekl: „Máš minutku?“
A já: „Já jich mám, vole...
ale tvýmu klukovi již už moc nezbývá.“
Zeptal se: „Co je to?“
„Pomyslný bílý kotě.
Teď to moc nedává smysl, ale pochopíš, až tu srandu uvidíš.
Ale kotě teď odchází.“
Viděli jste ho, šmejdi, že jo?
Nebojte, taky ho občas vídám.
Jmenuje Pan Fousek.
Řekl: „Máš minutku?“ – „Jo, co je?“
„Hele, nevíš, proč se tvoje dcera
nechce kamarádit s mým synem?“
Řekl jsem: „Ó, ano.“
„Co se stalo?“
„Ty to nevíš?
No, možná protože...
protože...
je ten tvůj kluk zmrd...
a nerespektuje ženy. Proto s ním nemluvíme.“
Zahrnul jsem tam i sebe, já zmrd.
A on: „Ale to není fér,
protože Blbella u vás v neděli byla
a tvoje dcera říkala, že ji můj syn štve.
Že už se s ním kamarádit nechce.
A požádala Blbellu, aby mu řekla,
že už ho nikdy nechce vidět.“
A já: „No tak, to je hovadina! Tak to nebylo.
Tvůj syn a Blbella
šli v sobotu sami do kina.
A on: „A jak by mohli, když je jim sedm?“
To mě nenapadlo.
Vám to možná přijde logický,
ale vžijte se do mě.
Když jsem se to dozvěděl, nasral jsem se a nepřemýšlel jsem.
Nedošlo mi, že Blbella si to všechno vymyslela.
Ten machiavellistickej a perfektní plán,
po kterým se dva 36letí chlapi pohádali,
naplánovala sedmiletá holka,
jen aby svý celoživotní nejlepší kámošce ukradla kluka.
Zasraný baby, jsou fakt šílený, ty vole!
Hned jsem volal ženě, abych jí to řekl.
„Ty vole!
Mělas vidět, co se stalo!“
Všechno jsem jí řekl. Byla v klidu.
„Říkala jsem ti, ať se do toho nepleteš.
Něco v tom viditelně nehrálo.
Pojď domů, prosím,
a s nikým nemluv.“
A můj mozek si to vyložil jako: „Ještě víc to poser!“
Lidi, nejsem pyšnej na to, co teď řeknu.
Mýlil jsem se. Musím to říct. Fakt jsem byl mimo.
Poslal jsem Blbelliny rodiče do prdele.
Řekl jsem, že jsou nejhorší rodiče na světě.
Nevěděl jsem, že se rozvádějí.
Řekl jsem: „Jednou se kvůli tomu zkurvenýmu spratkovi rozvedete!“
Tý holce jsem řekl: „Bude to tvoje vina!
Tvoji rodiče se jednou rozvedou a bude to tvoje vina!“
Matka brečela, ty vole.
Přišla mě uklidnit školní ochranka.
A já: „Nehrab na mě, zmrde!
Nejseš ani pravej polda! Polib si!
Můj bratranec je v armádě, natrhne ti prdel!“
Debílek mě šel uklidnit.
Sedmiletej kluk!
Přišel a zahanbeně řekl:
„Pane, právě jsem to zjistil.
Přísahám, že je to lež.
Mám vaši dceru rád, je to moje nejlepší kamarádka.
Nikdy bych se s ní nepřestal bavit.
Znamená pro mě všechno, je moje Slunce, můj Měsíc...“
„Drž už kurva hubu!
Vole, mluvíš o mý dceři.
Ale mezi náma je to v pohodě, žádný strachy.
Hned jsem zavolal manažerovi: „Briane, všechno zruš.
Trouba je zachráněnej, opakuju, trouba je zachráněnej.
Zaplať těm klukům
a majiteli skladiště.
Vrať klaunskej kostým,
kotě si nechám.“
A vyhodili mě.
Dodnes nesmím do školy svých děcek.
Což je dobře. Nemusím na schůzky.
Žena říká: „Jsou třídní schůzky.“ A já: „Rád bych šel, ale...
co nadělám.“
Lidi, byl jsem svědkem,
jak se Debílek dopustil hrdinskýho činu.
Před všema ve třídě,
jeho i Blbellinýma rodičema,
mou maličkostí, učitelkama,
přede všema...
Debílek padl na kolena
a požádal mou dceru, aby mu odpustila,
a dal jí medvídka.
Jo, spousta udělala tohle.
Ale nevidíte to z mýho pohledu.
Protože jsem s hrůzou sledoval,
jak sedmiletej kluk
žádá o odpuštění
a ponižuje se
za něco, co neudělal.
Se slzama v očích jsem ho objal
a řekl mu: „Kámo...
vítej v chlapským životě.“
Jsem Franco Escamilla!
Díky, lidi! Opatrujte se.
Bůh vám žehnej!
Lidi, chci vám představit pár lidí,
který jsou pro mě moc důležití.
Dámy a pánové, Diablo Squad. Zatleskejte jim!
Panstvo, díky, že jste součástí tohohle snu.
Jmenuju se Franco Escamilla a díky vám jsem nejšťastnější člověk na světě.
Díky, že se mnou tvoříte historii!
Opatrujte se! Bůh vám žehnej! Ahoj!
Překlad titulků: Markéta Klobasová