Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
On suuri kunnia -
esitellä teille yksi maailman parhaista koomikoista.
Tämä tyyppi...Ette kyllä usko.
Mexico City, oletteko valmiit?
Saanen luvan -
esitellä ihka-ainoan -
Franco Escamillan!
Täysi katsomo!
Kuinka voitte tänään?
Kiva, kun vastasitte.
Jos ette tunne minua,
olen Franco Escamilla.
Kiitos tulemasta ja lipun ostosta.
Areena Mexico Cityssä...
Hitto! Teitä on paljon!
Olen tosi pahoillani. Lupasin mahtavan shown,
mutta ei se oikeastaan ole.
Sori kun huijasin, veljet.
Te, jotka seuraatte minua somessa
kuulivat, että vaimoni oli viime vuonna leikkauksessa.
Kaikki meni hyvin, luojan kiitos.
Ressu, hänellä on ollut -
noin viisi leikkausta kolmessa vuodessa.
Sanon hänelle,
"Omaa huonoa tuuriasi."
Vedät puoleesi huonoja fiboja.
Paska mäihä.
Joka leikkauksessa
olin hänen vierellään.
Pilaa tekemässä, totta kai.
Leikkauksen jälkeen ei pysty mihinkään.
Ressukka ei pysty edes liikkumaan.
Ei pysty liikuttamaan edes vatsalihaksia.
Leikkauksen takia.
No, minä kerron vitsejä.
Eikä hän voi nauraa!
Kaikki kotona tapahtuva -
johtuu leikkauksesta, väitän.
Kysyn, onko vettä. "Ei, en ostanut."
"Tarvitset leikkauksen."
"Eikö ruoka ole valmis?
Tarvitset leikkauksen."
"Poika sai hylätyn. Leikkaukseen."
Kaikki!
Minä olin leikkauksessa äskettäin.
Oli hänen vuoronsa kostaa.
Hän oli kyllä mukavampi.
Hän ei sanonut mitään.
Hän oli rinnallani herätessäni.
Huolehti minusta.
Ei halaistua sanaa.
Mutta se saakelin virne, se otti pannuun.
Hän kysyi virnuillen: "Sattuuko?"
Ja minä...
"Sinä teit pilkkaa, siksi jouduit leikkaukseen."
Viime vuonna hän oli leikkauksessa -
ja kotona toipumassa.
Teille, amiksille, hän oli kotona saikulla.
Teimme hänelle huoneen.
Tippoineen kaikkineen.
Otin komennon.
Latasin YouTubeen videon "Sinkku Isä".
Sen voi katsoa.
Selitän siinä, mitä tein äitinä ja isänä.
Tosi kova faija.
Ei siitä enempää.
Mitä en kertonut,
oli tapaaminen lasteni koululla.
En ollut aiemmin käynyt.
Voi pojat, se oli jotain.
Ei kiva juttu ollenkaan.
Onko täällä opettajia tai rehtoreita tänään?
Sydämeni pohjasta, haistakaa home.
Antakaa kun selitän.
Arvostan, kunnioitan ja ihailen -
opettajan työtä.
Uskon Meksikon tulevaisuuden olevan heidän käsissään.
Tulevaisuuden kansalaiset ovat heidän armoillaan.
Heitä täytyy arvostaa enemmän.
Ei ole reilua,
että jalkapalloilija -
tienaa enemmän kuin sata opettajaa.
Teidän opettajien pitäisi kyllä tehdä tykkäämisestänne helpompaa.
Ei vanhempaintapaamisia klo 8.30 maanantaina.
Ei sinne kukaan tule.
Pitäkää se keskiviikkona -
kymmeneltä illalla.
Avoin baari isille.
Jo on kumma, jos ei ole tunkua.
Kaikki hurraavat:
"Meillä on koululla tapaaminen keskiviikkona!"
Vaimo sanoo menevänsä.
"Ei, he ovat minun lapsiani, minä menen.
Minun kultanuppuni."
Mutta ei. Maanantaina klo 8.30.
Menen nukkumaan silloin.
Minua unettaa tapaamisessa,
opettajan ääni ei auta.
Hän kantaa kirjojaan:
"Tänä akateemisena vuonna -
koulun henkilöstö sitoutuu..."
Mitä jaarittelua.
Muistan omasta lapsuudestani,
kuinka rakas äitini kävi noissa tapaamisissa.
Se oli hupia.
Ensinnäkään tapaamisia ei pidetty kokoushuoneissa
vaan luokkahuoneessa.
Oppilaat vietiin ulos,
vanhemmat sisään.
Heidän piti istua lasten pulpeteilla.
Tokihan piirsit pippelin parhaan kaverisi pulpettiin,
jotta pääsit sanomaan: "Mutsis istui munan päälle.
Ihan selvä lortto."
Se oli siistiä,
koska tapasit kavereidesi vanhemmat.
Ja teit heistä pilaa.
Näit kaverin äidin ja sanoit kaverille:
"Hei, jätkä. Äitis on tosi ruma."
"Tajuun, miks faijas lähti lätkimään."
"Tommonen riivinrauta, kyllä mäkin lähtisin."
"Hän syntyi väärästä reiästä."
Nainen oli naama väärällään.
"Aivastuttaako häntä?"
Hän näyttää ihan Stitchiltä Disney-elokuvasta!
Hän mulkaisi minua rumasti, ja mietin:
"Ohana 6-2-6."
Samanlaisia ollaan.
Oli se hauskaa.
Kaikella kunnioituksella -
on olemassa naisia,
joilla on teini-ikäisiä lapsia,
jotka näyttävät edelleen hyvältä.
Käännyt kaverisi puoleen ja sanot:
"Hei, kaveri,
mutsis on kuuma!"
"Mitä jos minä olisinkin isäsi?"
Kaverisi haistettelee.
"Ei noin puhuta isällesi!"
"Joudut sänkyyn ilman ruokaa, tyly kersa."
Piditte hauskaa,
kunnes kokous päättyi -
ja palasitte luokkaan
onnellisina.
Kunnes kuulit jotain veret seisauttavaa.
Opettaja sanoo äidillesi:
"Rouva, jäisittekö hetkeksi?"
Voi paska.
Rakas äitini kääntyi minua päin,
osoitti sormellansa minua.
Minä rukoilen: "Herra on paimeneni,
ei minulta mitään puutu.
Viheriäisille niityille hän vie lepäämään."
Arvasin, mitä tuleman piti.
Ymmärrän häntä nyt.
Raukkaparka, äitini.
Hän joutui jäämään joka kerta.
Niin kävi minulle, veljilleni.
Se suututtaa. Ensin joutuu kuulemaan kokouksen,
sitten jäämään pidemmäksi, koska mukulasi tunaroi.
Kadehdit poistuvia vanhempia.
"Niin, haista sinä."
"Minun lapseni osaa käyttäytyä."
Kokous lapseni koululla päättyy,
ja opettaja kysyy:
"Onko sinulla hetki aikaa?"
Käännyn ja osoitan lapsiani sormella.
Lapset katsoivat minua -
kysyvästi.
Pirulaiset eivät kunnioita minua!
Kysyin, mitä he rikkoivat.
Maksan sen tuplasti.
Siksi, etten joudu jäämään ensi maanantaina.
Opettaja on vakava.
"Lapsesi kanssa oli ongelma."
"Mitä muruni teki?"
"Lapsesi -
joutui tappeluun -
hyvän ystävän kanssa."
"Minunko ystäväni?" Kysyin.
Huomaatte, että vitsailin.
Olen koomikko.
Yritin murtaa jään tämän hiton katkeran opettajan kanssa,
mutta hän ei tajua.
Nyt hän pitää minua tyhmänä.
Hän selittää, kuin lapselle.
"Ei, sinun lapsellasi on paras kaveri täällä koulussa."
Aivan!
Kiitos!
Luulin, että kaverini hyväksiluki opintojaan täällä.
Vastasin, "Okei,
lapseni joutui tappeluun. -
kaverinsa kanssa"
Kysyin ilmiselvän kysymyksen.
Kuka voitti?
He näyttivät videon.
Heillä on videoita!
Muistatteko ajan, kun oltiin sana sanaa vastaan?
Kun sinua toruttiin ja kysyttiin, mitä tapahtui,
vastasit opettajan olevan mäntti.
"Hän ei pidä minusta. En se minä ollut."
Nyt on videomateriaalia todisteena,
kun käyttäydyt kuin pikkupiru.
Videolla näkyi hyvin, kuinka lapseni -
istuu rauhassa työskennellen,
kun yhtäkkiä -
luokkakaveri tulee ja lyö häntä.
Nenä verta vuotaen -
lapseni nousee itkien seisomaan.
Ja humauttaa toista lasta.
Heitti hänet lattialle,
ja jatkoi moukaroimista.
Itkien verisenä hänen päällään.
Nähtyäni videon sanoin:
"Oma pikku soturini!"
"Mikä viikinki!"
Tulee äitiinsä.
Ei minuun.
Kiitos, veljet. Kiitos!
Tunnette minut.
Jos se olisi minä,
tappelu olisi ohi ensi iskusta.
Olisin pyyhkinyt nokkani,
sanonut toiselle lapselle:
"Okei, se siitä.
Tappelu ohi.
Molemmat saimme tuulettaa.
Sinä purit tuskaasi lähteneestä isästäsi.
Minä vuodatin ylimääräistä verta nenästäni.
Eiköhän tämä ole tasan."
Mutta ei. Ilmeisesti lapseni
on turpakäräjien mestari.
Hän on leipuri,
joka tarjoili muksulle lätisevää lättyä.
Tiedän, mitä ajattelette.
Väkivalta ei ratkaise mitään,
lässytilää. Okei.
Asettukaa minun asemaani.
Tulen pitkästä sukulinjasta -
koulukiusattuja lapsia.
Ensimmäistä kertaa -
meillä on provokaattori riveissämme.
Olemme kovin ylpeitä.
Opettaja halusi rangaistuksen.
Sanoin hänen olevan hullu.
Haluan ostaa pojalle auton.
Hän ansaitsee sen.
Hän on jo nyt isäänsä maineikkaampi.
En tietenkään torunut poikaa.
Vein hänet kotiin,
jotta vaimoni voi tehdä sen.
Sitä varten naiset ovat.
Jonkun pitää olla suhteessa aikuinen.
Vaimo-ressu, toipilaana -
tipassa kiinni -
lasta torumassa.
Hän sanoi, "Kulta, tuo on kamalaa.
Tiedät kyllä paremmin.
Tällaisesta koulustako minä maksan?
Jossa sinä tappelet kuin elukka?
Olet arestissa kuukauden.
Tässä kuussa -
et pelaa Nintendoa."
Hän kutsuu Xboxia Nintendoksi.
Meinasin oikaista,
mutta sitten ajattelin,
ettei tämä ole minun ongelmani.
Hän kääntyi minuun kysyvästi,
ja vastasin: "Aivan.
Nintendo 1 on pannassa."
Vaimo sanoi: "Olet arestissa,
et saa pelata Nintendoa,
etkä pääse puistoon -
kokonaiseen kuukauteen,
jotta ymmärrät tekosi."
Poikani katsoi minua -
armoa anellen.
Pudistin päätäni sanoen:
"Anna olla. Älä sekoita tähän yhtään enempää porukkaa."
Naiset ehkä pitävät minua kusipäänä,
mutta antakaa kun selitän.
Miesten keskuudessa on kirjoittamattomia kunniakoodeja.
Niitä täytyy kunnioittaa.
Jos esimerkiksi viisi kaverusta pelaa palloa,
ja he rikkovat ikkunan.
Yksi heistä jää kiinni,
ja hän ottaa syyt niskoilleen,
jotta muut pelastuvat.
Ja toiset tekevät hänestä pilaa.
Selitin pojalleni,
että oli hänen nakkivuoronsa.
"Äläkä sitten kantele!"
Poika poistui itkien. Minulla oli kelju olo.
Kerroin vaimolle,
ettei hän nähnyt videota.
"Näytän sen sinulle.
Toinen poika härnäsi häntä, ja lapsi vain puolustautui.
Hän teki oikein."
Vaimoni on moderni ja vieläpä psykologi.
Hän sanoi,
että pojan täytyy oppia,
että puhuminen avaa enemmän ovia.
"Mutta he kajauttavat hänet kanveesiin!"
Olen elävä todiste,
että puhuminen on yhtä tyhjän kanssa.
Elin 15 vuotta pelossa.
En halua samaa pojalleni!
"Poika on arestissa. Tee mitä lystäät"
"Tarvitset leikkauksen, koska olet ilkeä."
Sitten juoksin pakoon.
Jep!
En halua lisää ongelmia.
Menin ulos -
puhumaan pojalleni.
Istuimme ja mökötimme.
Poika kysyi minulta,
"Isi, olinko väärässä?"
Sanoin:
"Et oikeastaan.
Näytit ihan ammattilaiselta."
"Miksi olen arestissa?"
"Koska äitisi on outo.
Siksi se leikkaus."
"Olenko arestissa kuukauden?"
"Niin se taitaa olla."
Poikani sanoi,
ettei äitinsä voi lähteä huoneestaan.
"Niin, hänet täytyy pysyä steriilissä huoneessa."
"Steriilissä?"
"Kuten Pepe-setäsi."
Hän on lapseton serkkuni.
Hän vihaa tätä vitsiä. Minä rakastan sitä!
Mielipide-erot sallittakoon, tämä on vapaa maa.
Poikani sanoi:
"Jos äiti ei voi poistua huoneestaan,
mistä hän tietää, että olen kotona?"
Sanoin:
"Olet fiksu ja loistava tappelija.
Olet valittu.
Tulet vapauttamaan miehet.
Ihan totta. Minä turvaan selustasi.
Jos äiti kysyy, sanot olevasi arestissa -
ja ikävöiväsi Nintendoa.
Sen hän uskoo."
Tiedän, että tämä on väärin.
Olen pojasta ylpeä.
Piti mennä toiseen koulutapaamiseen.
Puhumaan uhrin vanhempien kanssa.
Lempisaalistajani saaliin.
Saavuin koululle polleana.
Olimmehan voittaneet.
Olin paskamainen ja alentuva -
toisia vanhempia kohtaan.
"No moi,
sori teidän mukulasta.
Katsokaa nyt, mikä heittopussi.
Minkä mahdan?
Kun peto on irti, sitä ei saa kiinni.
Aloittakaa pojalle joku harrastus.
Baletti vaikka."
Tapasin pojan vanhemmat.
Pojan äidin nimi on Maria del Socorro.
Hän esitteli itsensä rennosti.
"Hauska tavata, Coco."
Sanoin: "Pelotat minua!"
Aion juuri selittää olevani koomikko -
ja kusipää.
Opettaja sanoi,
että naisen nimi on Maria del Socorro.
"Aivan.
Kiitos. Luulin hänen olevan sukua kaverille,
jota pelkäsin lapsena."
Pojan isän nimi...
on Agropino.
Paskat.
Saatan olla väärässä,
mutta uskon todella,
että jos nimesi on karsea -
siitä tulee varoittaa.
Kun tapaa uuden ihmisen -
ja sanot: "Hei. Pahoittelut, nimeni on tosi hassu.
Älä naura."
Silloin voi valmistautua.
"Valmiina ollaan."
Tämä ääliö vain möläytti sen.
"Hei, mitä kuuluu? Olen Agropino."
Minä sanon:
"Agropino. Ei voi olla totta.
Mikä ihmeen Pokémon-nimi tuo on?"
Kaveri suuttuu.
Sanoo kovin vakavana,
"Ei se ole hauskaa."
"Eikö?"
"Vautsi."
Kokous alkaa
Pojan vanhemmat olivat siellä,
kaksi lasta, opettaja, rehtori, psykologi...
ja minun ruumiini.
Mieleni oli muualla.
En pystynyt olla ajattelematta:
"Kuinka paskaa voi olla, kun nimi on Agropino?"
Voi raukkaa.
Eikö se kuulostakin rumalta puulta?
Kumman haluat jouluksi?
Männyn?
Vai Agropino-puun?
Kuulostaa alennustuotteelta.
Kuulostaa kansallisuudelta.
Tapaat ihmisiä ja he sanovat:
"Ystäväni on meksikolainen.
Hän on Meksikosta.
Tämä ystäväni on ranskalainen Ranskasta.
Ja tämä kaveri on agropinolainen.
Hän on Pohjois-Agropistanista,
sotaisasta maasta Balkanilla."
Se kuulostaa uudelta uskonnolta.
Kavereista yksi sanoo:
"Veljeni tässä -
ei usko Neitsyeeseen tai pyhimyksiin.
Hän on agropinikko."
"Ei siinä mitään,
minulla on monia agropinikkoja kavereina."
Hän on 7. päivän agropinikko, tai jotain.
Tällaista minun päässäni liikkuu kokouksen aikaan.
Ette usko,
mutta aloin jo työstämään Agropinistanin kansallislaulua.
Saatan olla väärässä,
mutta se kuulostaa sotalaululta.
Sotakutsulta. Kuten -
"Oi me agropiinikot..."
Päässäni pyörii hölynpölyä,
kunnes opettaja palauttaa minut todellisuuteen.
Hän kysyy:
"Oletko samaa mieltä?"
Olen kouliintunut välinpitämättömyydessä,
joten kysyin: "Mistä vaihtoehdoista?"
"Siitä ainoasta, mistä olemme puhuneet.
Hänen ehdottamastaan."
"Aivan.
Kyllähän se niin on, kuten tämä...
kaveri sanoi."
Opettaja hoksasi heti, ja kävi kiinni.
"Sano nimi."
"Franco. Entä sinun?"
Agro tunkee mukaan.
"Sano nimeni nauramatta."
Minä...
Minä ajattelen, että olemme kaikki agropinikkoja.
"Sano nimeni nauramatta!"
"En pysty siihen!"
"Agropino!"
Sitten kaveri suuttuu.
Se naurettava ääliö haastoi riitaa.
Arvokkaasti, mutta haastoi kuitenkin.
Hän sanoi: "Kiitä luojaa,
että olemme koululla,
koska silloin se olisi rikos.
Muutoin, nyt ja tässä,
löisin hampaasi kurkkuun."
"Voi, kun pelottaa."
Hän sanoi jo, ettei aio tehdä sitä.
Joten osaan minäkin kovistella.
Jos hän olisi sanonut, että tavataan ulkona,
olisin jäänyt sisälle.
Seisoisin oviaukossa.
"Mitä oikein aiot tehdä?"
"Laitonta, laitonta, laitonta.
Minä jaksan koko päivän."
Ei minulla ole mitään puuhaa. Olen koomikko.
Sinun pitää mennä töihin Agropino OY:hyn.
Pahoittelut, jos täällä on Agropino.
Tiesit jo, että nimesi on hirvittävä.
Luulette varmaan, että esitän,
mutta en pysty sanomaan Agropinoa virnuilematta.
Kuunnelkaa.
Jos sinulla on huono päivä,
rakastaja jätti, sait potkut,
hampaaseen sattuu,
mitä vain ikävää, ja haluat hymyillä...
Minä lyön vetoa,
että et pysty seisomaan peilin edessä,
tai nauhoittamaan videota
ja sanomaan, jossa sanot kolmesti:
"Minulla on kaveri hieno, sen nimi on Agropino."
#AgropinoHaaste
Laittakaa se Twitteriin,
minä twiittaan sen uudelleen.
Olin menossa kotiin -
voitokkaana,
kun opettaja sanoo,
etteme ole valmiita vielä.
Äh!
"On toinenkin ongelma lapsesi kanssa."
Käännyin poikaa kohti.
"Mitä tapahtui?
Kenet löit kanveesiin?
Ketä hra Kanveesi läksytti tänään?
Ketä Mr. Kuokka kuokki kuonoon?
Näitä on lisää.
Opettaja sanoi,
että kyse ei ollut pojastani.
"Pikku tyttönikö?
Hän ei koskaan tee mitään tuhmaa."
Hän sanoi: "Tyttäresi -
joutui tappeluun hänen parhaan kaverinsa kanssa."
"Okei, okei.
Kiitos.
Pikkutyttöni joutui nyrkkinujakkaan?"
"Ei, ei."
Ongelma oli, että tyttäreni -
loukkasi parasta ystäväänsä.
Heti kun hän sanoi,
että tyttäreni on loukannut toista,
minä saan syyt niskoilleni.
Voin jo kuvitella tilanteen kotona.
Vaimo tipassa, ressukka,
toruu minua.
"Sinä ja halvatun videosi.
Kielsin harjoittelemasta kotona.
Kiroilu ja hävyttömyydet."
Raivoissani sanon: "Se tuo leivän pöytään, runkkarit!
Kumma, kun laskuja maksaessa en olekaan hävytön."
Olin käytännössä eronnut mies.
Kysyin kuitenkin ensin,
mitä herjaa tyttäreni käytti.
Opettaja kaivoi esiin muistivihon,
ihan kuin ei muistaisi.
"Tyttö sanoi...
Tämä on suora lainaus:
Olet intiaani ja rähjäinen."
Huojentuneena ajattelin: "Nuo eivät ole minun herjojani."
Tunnette minut.
Jos tyttäreni olisi sanonut:
"Olet horo ja kusipää." Minun moka.
Teidän on myönnettävä, että -
"intiaani" ja "rähjäinen",
ovat naisten herjoja.
Menin kotiin hyvillä fiiliksillä.
Pelihanskat päällä.
Heitin repun sanoen:
"Näetkö, mitä olet tehnyt?
Mitä olet opettanut prinsessalle?
Sinä et edes tee videoita!"
Vaimoni, nainen kun on,
otti tilanteen haltuun ja rauhoittui.
Hän torui tyttöä.
Hän sanoi: "Muru, älä puhu noin.
Olet hieno nainen, kuten äitisi ja mummosi.
Olemme opettaneet sinut.
Isäsi käyttää noita sanoja työssään,
koska hän on koomikko -
ja idiootti,
eikä hän käynyt kouluja."
Suutuin, koska jos tyttö on ongelma,
miksi hän kiusaa minua?
Laitoin lusikkani soppaan.
"Ensiksin -
tiedät, että olen käynyt kouluja. Tapasimme koulussa.
Tiedät, että minulla oli kolme pääainetta.
Yhteenkään en työllistynyt,
koska en valmistunut yhdestäkään.
Menin yliopistoon, en valmistunut."
Hän sanoi: "Kulta, olet arestissa -
koko kuukauden, ei nettiä,
ei Netflixiä, ei YouTubea,
ei nukkeja, ei mitään.
Olet arestissa kuukauden, jotta opit olemaan kohtelias."
Tyttäreni kysyi vaimoltani:
"Oikeasti arestissa, vai kuten veljeni?"
Sanoin: "Ole hiljaa!
Kaveri,
älä lavertele, puhutaan ulkona."
Naisena hänkin sanoi:
"Jos minä lusin, en lusi yksin.
En kärsi yksin!"
Kun tyttöni oli lähdössä -
vaimoni kysyi:
"Minne menet? Tule takaisin!
Mistä kuulit nuo herjat?"
Ja minä hymyilin.
Tyttöni kääntyi minuun,
silmät suurina,
armoa anoen.
Teen mitä vain pienen tyttöni vuoksi.
Seisoin hänen vieressään,
laitoin käteni hänen olalleen ja sanoin:
"Kulta, olet jo arestissa.
Me vain haluamme tietää, mistä opit ne sanat -
ratkaistaksemme ongelman.
Jos kuulit ne isiltä,
isi ei suutu,
koska isi rakastaa sinua.
Vaikka onkin kouluttamaton juntti.
Mutta jos kuulit ne äidiltä,
hänkään ei suutu,
koska äiti valmistui.
Kaksi kandia ja yksi maisterin tutkinto.
Hän ei käy töissä, joku ääliö maksaa laskut,
mutta äiti kyllä valmistui.
Äiti kävi kouluja."
Sanoin: "Kulta,
tämä on turvallinen paikka. Kerro äidille ja isille,
mistä kuulit ne herjat."
Vaimoni katsoi tyttöä suoraan silmiin.
Tyttäreni kääntyi minuun.
Tuin häntä.
Pieni tyttöni hymyili -
ja kääntyi äitiään kohti haastavasti.
Hymy huulillaan hän sanoi:
"Isiltä."
Mietin: "Sinä Juudas!
Nyt olet arestissa kaksi kuukautta.
Opitpahan valehtelemaan."
Tyttö meni huoneeseensa.
Vaimo oli aikeissa torua minua,
joten nostin kipulääkkeiden annosta tipassa.
"Kello on neljä. Hyvää yötä, aika nukkua."
Menin torumaan tyttöäni.
Sanoin: "Kulta,
tässä talossa voidaan kiroilla, mutta ei valehdella."
Ette ole ehkä kuulleet,
mutta kotona, teretulemast vaan,
emme siedä valehtelua.
Itse keksin tämän säännön.
En koskaan valehtele.
Ei siksi, että olisin hyvä ihminen.
En valehtele,
koska olen liian laiska muistelemaan sanomisiani.
Valehteluun tarvitaan hyvä muisti.
Kun valehtelet vaimolle,
ja hän sanoo kaiken olevan hyvin,
mutta hän kysyy uudelleen puolen vuoden päästä.
"Mitä tapahtui silloin, kun olit myöhään ulkona?"
"Hitto! En muista!"
Vaimosi muistaa. Hänellä on kaikki ylhäällä.
Siksi emme valehtele kotona.
Joten toruin tyttöäni.
Sanoin; "Olkoonkin viimeinen kerta,
kun kuulen sinun sanovan "intiaani"
halventavalla tavalla."
Amiksille tiedoksi, että halventava tarkoittaa loukkaavaa.
Sanoin tytölle olevani vihainen ja surullinen.
Sanokaa minun sanoneen,
että "intiaani" täytyy poistaa loukkauksista.
Meille on helppo kutsua toista meksikolaista intiaaniksi.
Niin ei voi tehdä.
Intiaani tulee sanasta "indigenous".
Totta puhuen olemme kaikki intiaaneja.
Ihan jokainen!
Siltä varalta, että ajattelette:
"Joo, tunnen pari." Ei, sinäkin olet yksi heistä!
Ihan jokainen!
Suonissamme, valtimoissamme -
virtaa ainakin yksi pisara
asteekkien, toltekien, chichimecojen ja mayojen verta.
Jos ravistamme sukupuutasi,
jonkin verran intiaaneja tippuu oksilta.
En välitä, kuinka vaalea ihosi on,
kuinka vaalea tukkasi on,
kaikki me olemme intiaaneja. Okei?
Kiitos. Tarkoitan sitä.
En tiedä, kuinka asiat ovat täällä Mexico Cityssä,
mutta Monterreyssa, missä asun,
olemme ilmeisesti kaikki eurooppalaisia.
Jep.
Kun joku kysyy, mistä olet kotoisin,
sinulle vastataan: "Synnyin täällä."
"Olet siis meksikolainen."
"Eikun, synnyin täällä, mutta -
isän puoleltani olen espanjalainen.
Isäni sukunimi on katalonialainen.
Äitini sukunimi on ranskalainen.
Bordeaux'n alueelta.
Olen siis ranskalais-katalonialainen"
Joo, mutta naamasi on Tenochtitlanista, ääliö.
Älä viitsi hienostella.
Selitin tämän tytölleni.
Sanoin, että isi on ylpeä intiaanijuuristaan.
Olen puoliksi tlahuica,
puoliksi jotain muuta.
Teoriani on, että toisen maailmansodan aikaan -
japanilainen kuksi intiaania ja niin -
syntyi tämä sekoitus.
Sanoin: "Kulta, isäsi on intiaani.
Veljesi on intiaani.
Isovanhempasi ovat intiaaneja.
Täti-Juonita on tosi intiaani."
Minulla on käly,
ja kun hän tanssii, sataa.
Ei sen pitäisi loukkaus olla.
Sanoin tytölleni: "Älä käytä sanaa intiaani loukkauksena,
tai kutsu ihmisiä rähjäisiksi.
Etenkään rähjäisiä ihmisiä.
Rähjäiset ihmiset ovat vihaisia.
He lyövät hampaasi kurkkuun."
Kysyin tytöltäni,
miksi hän riiteli ystävänsä kanssa,
jos tämä on hänen paras kaveri.
Ihan totta, näin hän vastasi:
"Isi, ei millään pahalla,
mutta se ei kuulu sinulle."
En tiennyt, mitä tehdä.
Kaikki, mitä isänä teen,
perustuu omaan lapsuuteeni.
En ikinä puhunut noin äidilleni.
Minulla ei ole viitekehystä.
Jos olisin tullut kotiin silmä mustana
tsiljoonannen kerran,
ja äitini olisi kysynyt,
mitä koulussa tapahtui.
Ja minä sanonut: "Äiti,
se on minun ongelmani."
Rakas äitini olisi hymyillyt
ja sanonut: "Äläpäs!
Nyt sinulla on kaksi ongelmaa.
Ongelmasi kaksinkertaistuvat."
Ja lisännyt tossuunsa tarttuen:
"Sinä kerrot minulle, tai tälle...
Joten kakista ulos halvatun isäsi poika."
Koska niin hän loukkaa minua.
Tänäkin päivänä!
Hänen suosikkiherjansa ovat: "Isinnussija -
ja huoripukin penikka."
Nämä ovat anopilleen, ei hän tyhmä ole.
Sieltä sen olen perinyt.
Minä olen nykyaikainen isä,
tästä typerästä sukupolvesta, joka haluaa olla lastensa kavereita.
Sanoin tytölleni: "Kulta,
älä kerro.
Jos et luota minuun nyt,
kerro, kun luotat.
Sinulla on oikeus yksityisyyteen.
En utele."
Sinä yönä kysyin vaimoltani,
hän ei saanut unta.
"Minua ei nukuta", hän sanoi.
"Jos nukut koko iltapäivän,
mitä odotit?
Se johtuu leikkauksesta."
Kysyin vaimoltani:
"Tiedätkö, mitä tytön kanssa tapahtui?"
Hän oli vakava ja vastasi kyllä.
"Se ei ollut kivaa."
"Mitä tapahtui?"
"Se on hänen ongelmansa."
"Miksi sinä saat tietää?"
"Koska olen hänen äitinsä."
"Hauska tavata. Franco, olen hänen isänsä.
Olen tässä yhtälössä osallinen."
"Älä sekaannu, asia ei kuulu sinulle."
"Se on jo minun asiani."
"Tyttöjen juttuja", vaimo sanoi.
"Nyt se on unisex-juttuja."
"Mitä tytölleni tapahtui?"
"Miksi haluat tietää?"
"Koska huomenna on tästä asiasta kokous,
eikä rva Leikkaus ole menossa.
Haluan tietää, mistä on kyse."
Hän vasikoi.
Tämä tapahtui siis viime vuonna.
Kaikki, mitä kerron, tapahtui viime vuonna.
Olin Monterreyssa. Tämä oli viime vuoden syyskuussa.
Kirjoitin silloin Halloween-erikoisjaksoa.
Minulle kerrottiin tästä ongelmasta.
Muistan hyvin, että tyttäreni
tuli studiooni ja sanoi: "Isä,
älä käytä tätä esityksessä."
Okei.
Tiedätte lapset!
Mutta ei. Juurihan sanoin, että emme valehtele kotona.
Olin hyvin rehellinen.
Sanoin: "No,
totta kai käytän sitä.
Ensinnäkin tarina on mahtava.
Toisekseen minulla ei ole materiaalia ensi vuodelle.
Kolmanneksi tämä on omaksi parhaaksesi. Saat leluja."
Hän antoi luvan.
Tämä sattui koulussa.
Tyttäreni on käynyt samaa koulua -
päiväkodista asti.
Kun kaikki tämä tapahtui,
hän oli toisella luokalla.
Päiväkodista saakka -
hänellä on ollut kaksi ystävää.
Hänen entinen paras ystävänsä,
jonka kanssa tuli tappelu,
ja poika, joka on jonkin sortin -
kaveri kautta poikaystävä.
Te nauroitte. Minusta tämä ei ole yhtään hauskaa.
Te, joilla on tyttäriä, ymmärrätte.
Kun saa tyttären, hänestä tulee pieni prinsessasi.
Uskoin ensirakkauteen hänen syntymästään asti.
Kun sain hänet syliini sanoin: "En tiedä, kuka olet,
mutta minä olen palvelijasi koko elämäsi!"
Miehenä on helppo antautua tyttärelleen.
Hän on ainoa nainen, jota vaikka mikä olisi,
rakastaa kuolemaan saakka.
Hän ei voi pettää toisen isän kanssa, katsos.
Hän on aina tyttäresi.
Tyttäresi on moottorisi,
polttoaineesi, halusi elää.
Prinsessasi.
Ja aina on joku inhottava kaveri,
jolla on samanikäinen poikalapsi.
Hän tulee kotiisi kanniskellen sitä mätisäkkiä,
esitellen poikaa.
"Häh?"
"Mitä sinä haluat?"
"Älä nyt suutu, mutta voitko kuvitella..?"
Kuvittelen paljon asioita, se on työtäni.
"Älä nyt suutu, Diablo!
Sanon vain, että mitä jos -
sinun tyttäresi ja minun poikani kasvavat,
niin mitä jos...
he menevät naimisiin?"
Minä sanon: "Entä jos ei?
Sinun lapsesi on ruma.
Sinä olet ääliö, ja poikasi kierosilmäinen.
En halua noita geenejä tänne.
Joten sinä ja kierosilmäinen pojusi voitte mennä hiiteen!
Kunnioittakaa prinsessaani!"
Mutta, niin...
tyttärelläni on poikaystävä.
Minä jopa pidän hänestä.
Haluan vihata häntä, mutta en voi.
Hän on hieno kersa.
Jonain päivänä hänestä tulee hieno mies.
Hän on luokkansa priimus.
Fiksuin lapsi luokallansa.
Nörtti. Mitä muuta voin toivoa?
Hän tekee meistä rikkaita.
En anna lupaa tapailla tytärtäni,
vaan sijoitain eläkepäiviin.
Vaikka voin kertoa teille, mitä tapahtui,
tyttäreni vannotti,
että en sano poikaystävän
tai ex-parhaan ystävän nimiä.
Sitä valaa kunnioitan.
Annoin heille aliakset.
Poikaa kutsumme Sontiaiseksi -
ja ex-kaveria Sittiäiseksi.
Eli Sontiainen,
Sittiäinen
ja minun prinsessani -
ovat kaveruksia päiväkodista lähtien.
He ovat olleet ystäviä viiden kuuden vuoden ajan.
He ovat 7-8-vuotiaita.
Eli he ovat olleet ystäviä koko elämänsä.
He ovat aina olleet yhdessä.
He tekevät kaiken yhdessä.
Läksyt, välitunnit,
kerhot ja harrastukset.
Perjantaisin heidän äitinsä vetävät kännit yhdessä.
No...he sanovat juovansa kahvia.
En ole tähän päivään asti -
nähnyt kuppiakaan kahvia kotona.
Mutta huurteisia laseja roppakaupalla.
En minä vihjaa mitään,
mutta kahvitteluun en usko.
Lapset ovat aina yhdessä.
Pariskunta ja paras kaveri.
Ongelma oli, että Sittiäinen
kertoi prinsessalleni eräänä maanantaina:
"Hei, kaveri.
Kerron sinulle, jotta kuulet tämän minulta."
Naiset aistivat kahakan, eikö?
Miehet miettivät: "Ai, kun kiva kaveri."
Tyttöjen kesken asiat ovat toisin.
"Hei, kaveri. Kerron tämän, jotta kuulet sen minulta.
Tänä lauantaina -
Sontiainen ja minä -
mentiin yhdessä leffaan.
Ihan vaan kavereina.
Ennen leffaa käytiin limulla -
ja puhuttiin sinusta!
Totta kai me puhuimme sinusta.
Sitä ja tätä, lässytilää.
Yksi asia johti toiseen,
ja Sontiainen sanoi ihastuneensa minuun.
Hän sanoi, että olen nätein tyttö
koko kakkosella tai kolmosella.
Hän pyysi minua tyttöystäväkseen.
Sanoin, että minun pitää miettiä.
Leffan jälkeen sanoin kyllä.
Eli nyt hän on poikaystäväni.
Olemme tosi onnellisia.
Rakastamme toisiamme rutkasti.
Minä pyydän sinua, parasta ystävääni,
siirtymään sivuun."
Tyttöni vastasi:
"Olet intiaani ja rähjäinen."
Se oli väärin.
Mutta naulan kantaan.
Se horo ansaitsi sen. Ei noin tehdä.
Ei noin tehdä kaverille.
Silloin ymmärsin,
että he särkivät tyttäreni sydämen.
Seitsemänvuotiaana -
hän eli yhden kolmesta pahimmasta kokemuksesta.
Hänen elinikäinen poikaystävänsä -
jätti tytön hänen elinikäisen parhaan ystävänsä vuoksi.
Ei ole kivaa, että näin tyttäreni itkevän.
Näin hänen menevän huoneeseensa.
Hän ei halunnut lähteä mukaan puistoon,
koska he särkivät hänen sydämensä.
Voitte sanoa mitä vain,
enkä minä välitä.
En pysty ajattelemaan herjaa, jota en olisi kuullut.
Minä en välitä, vannon.
Mutta kun lapsiasi satutetaan,
se sattuu eri lailla.
Sellaista raivoa ja voimattomuutta en ole tuntenut.
Olin niin vihainen kotona.
"Helvetin Sontiainen!
Aikasi on koittanut, paskakasa."
Soitin managerilleni, Brianille ja sanoin:
"Hanki kaksi vitosluokkalaista,
jotka haluavat tienata viisi hunttia.
Tarvitsen kaksi vitosluokkalaista,
hylätyn varaston,
helvetisti jeesusteippiä,
pellepuvun, valkoista pahvia, mustan tussin ja -
valkoisen kissanpennun."
Anna kun selitän.
Suunnitelma oli -
sitoa Sontiainen tuoliin
hylätyssä varastossa.
Valot ovat pimeänä.
Muhikoot omassa pelossaan -
nelisen tuntia.
Yhtäkkiä spottivalo menee päälle,
ja allekirjoittanut ilmestyy -
valkoista kissanpentua sukien.
Ja -
James Bondin pahisäänellä -
sanon hänelle:
"Sontianen,
tykkäät siis leikkiä pienten tyttöjen sydämillä?
Esittelen sinulle kaksi kaverusta."
Vitosluokkalaiset astuvat sisään.
Teille he eivät ole iso juttu,
mutta kakkosluokkalaiselle he ovat hirviöitä.
Pelkoa lisätäkseen toinen on puettu pelleksi.
Toisella on valkoinen pahvi,
jossa lukee: "Ohi."
Sanon: "Katsos, Sontianen.
Tässä ovat ystäväni.
Pelle ja Ohi.
Toinen heistä leipoo sinua tänään."
Kiitos, veljet.
Se oli suunnitelma.
Vaimo ei innostunut.
Hän on outo.
Siksi se leikkaus.
Hän käski olla sekaantumatta.
"Anna tytön oppia."
"Mitä hän oppii?
He särkivät tyttäresi sydämen!
Se on pahinta, mitä voi 7-vuotiaana tapahtua."
Hän käski antaa olla.
"Se on hänen ensimakunsa naisten maailmasta."
"Häh?"
"Mieti, mutta älä sisäelimiä."
"Mitä minun sisuskaluillani on tämän kanssa tekemistä?
Olenko lihava?"
Vaimo pyysi miettimään.
"Olet kovin impulsiivinen. Mieti hetki.
Tyttäresi on nainen.
Selvä?
Tämä ei ole viimeinen kerta,
kun hän itkee miehen vuoksi.
Eikä viimeinen kerta, kun ystävä pettää.
Anna hänen rakentaa suojus,
haarniska, tunnesuoja.
Teille miehille -
tämä on pahinta, mitä voi tapahtua.
Meille naisille -
tämä on tiistai-aamu."
Se on pelottavaa.
Te katsotte minua, ettekä arvaa,
mutta tykkään kiertää kertoessani tätä vitsiä.
Useimmat naiset,
tiedostaen tai ei,
nyökyttelevät päätään -
kuin muistellen vanhaa haavaa.
"Niin, Martta, se horo kuudennelta."
Naiset pitävät tätä oppimiskokemuksena!
Hän sanoi: "Älä sekaannu.
Tämä on hänen ensimakunsa naisten maailmasta.
Sanon uudestaan, koska olet uppiniskainen,
älä sekaannu."
Aivoni tulkitsivat: "Käynnistä suunnitelma."
Seuraavana päivänä -
menin tyttäreni koululle,
reagoimaan ylimitoitetusti, totta kai.
Saavuin tyttöni kanssa, samaan asuun pukeutuneena.
Sittiäinen kaukaisuudessa,
juomassa suihkulähteeltä, kuten eläin.
Kysyin, onko hän Sittiäinen.
Hän näytti rähjäiseltä.
"Älä sano minun sanoneen."
Sontiaisen isä saapuu -
ja tervehtii kuin olisimme ystäviä.
"Kuinka voit, Franco?" "Mitä vittua?", kysyin.
"Sinulle se on hra Escamilla."
"Onko sinulla hetki aikaa?"
Sanoin, että tovi.
"Pojallasi ei sitäkään."
"Mikä tuo on?"
"Valkoinen kissanpentu.
Se ei käy järkeen juuri nyt, mutta ymmärrät, kun näet vitsin.
Kissa lähtee nyt."
Te näitte sen!
Minäkin joskus. Älkää huoliko.
Hänen nimensä on hra Viiksi.
Hän kysyy: "Onko sinulla hetki?" "Toki. Mitä mietit?"
"Tiedätkö, miksi tyttäresi -
ei halua olla kavereita poikani kanssa?"
"Voi, kyllä."
"Mitä tapahtui?"
"Etkö tiedä?
No, ehkä koska...
Koska...
Poikasi on mäntti -
eikä kunnioita naisia. Siksi emme puhu hänelle."
Lisäsin itseni soppaan, mikä ääliö.
"Mutta ei ole reilua,
koska Sittiäinen kävi teillä sunnuntaina,
ja tyttäresi sanoi olevansa kyllästynyt poikaaani.
Eikä halua olla enää ystäviä.
Tyttö pyysi Sittiäistä kertomaan,
että hän ei halua nähdä poikaa enää ikinä."
Sanoin, ettei se noin mennyt.
"Sinun poikasi ja Sittiäinen -
menivät elokuviin keskenään."
"Kuinka se voi olla, he ovat vasta 7?
Enpä muuten miettinyt tuota.
Ehkä se käy teille järkeen,
mutta astukaapa minun kenkiini.
Kun kuulin siitä, suutuin niin, ettei järki juossut.
En tajunnut, että Sittiäinen keksi kaiken!
Täydellinen, machiavellilainen suunnitelma,
joka sai kaksi 36-vuotiasta miestä riitelemään,
oli seitsemänvuotiaan tytön junailema -
parhaan kaverin poikaystävän varastamiseksi.
Helvetin harput ovat aivan hulluja!
Soitin välittömästi vaimolleni kertoakseni hänelle kaiken.
"Tyyppi,
Sinun olisi pitänyt nähdä tämä!"
Kerroin kaiken. Hän pysyi rauhallisena.
Hän sanoi, ettei olisi kannattanut sekaantua.
"Jotain oli selvästi vialla.
Tule kotiin.
Älä puhu kenellekään."
Aivoni tulkitsivat:
"Hämmennä soppaa entisestään."
En ole ylpeä seuraavasta.
Olin väärässä. Pakko sanoa. Niin väärässä.
Käskin Sittiäisen vanhempia mennä vetämään käteen.
Sanoin, että he olivat huonoimpia vanhempia kuusanaan.
En tiennyt heidän olevan eroamassa.
Sanoin: "Joku päivä eroatte -
tuon kakaran vuoksi!"
Sanoin tytölle, että se on hänen syynsä.
"Vanhempasi eroavat, ja se on sinun syysi."
Äiti itki.
Koulun vartija tuli rauhoittelemaan minua.
"Älä koske minuun!
Et ole oikea kyttä!
Serkkuni armeijassa hakkaa sinut."
Sontiainen tuli rauhoittelemaan.
Seitsemänvuotias lapsi!
Hän tuli luokseni ja sanoi nolona:
"Herra, sain juuri selville.
Vannon, ettei se ole totta.
Tykkään tyttärestäsi. Hän on paras kaverini.
En koskaan lakkaisi puhumasta hänelle.
Hän on minulle kaikki - aurinkoni, kuuni..."
"Ole nyt jo hiljaa!
Puhut minun tytöstäni.
Meillä on kaikki okei, älä huoli."
Soitin heti managerilleni.
"Brian, peru kaikki.
Sonta on suojassa, toistan.
Sonta on suojassa.
Maksa lapsille -
ja varaston omistajalle.
Palauta pelleasut,
minä pidän kissanpennun."
Ja kun minua kärrättiin ulos...
Minulla on edelleen porttikielto lapseni kouluun.
Ei se mitään.
Ei tarvitse käydä kokouksissa.
Vaimo sanoo: "Olisi kokous..." Vastaan: "Voi, kun pääsisin,
mutta en voi."
Pääsin todistamaan -
todella sankarillista tekoa.
Koko luokan edessä -
Sittiäisen vanhempineen,
allekirjoittaneen, opettajien,
ihan kaikkien edessä,
Sontiainen polvistui -
ja pyysi tyttäreltäni anteeksiantoa -
ja antoi tälle nallekarhun.
Niin, monet tekevät niin.
Ette näe tätä minun vinkkelistäni.
Minä näin kauhistuneen
seitsemänvuotiaan lapsen -
pyytämässä anteeksi -
ja nöyryyttämässä itseään -
asiasta, jota hän ei tehnyt.
Kyyneleet silmissä halasin häntä.
Sanoin hänelle:
"Tervetuloa miehen elämään."
Minä olen Franco Escamilla.
Kiitos, ihmiset. Pitäkää huolta.
Siunausta!
Haluan esitellä teille, veljet,
eräitä minulle tärkeitä ihmisiä.
Veljet ja siskot, The Diablo Squad. Isot aplodit!
Kiitos, kun olitte osa tätä unelmaa!
Olen Franco Escamilla, teitte minusta onnellisen.
Kiitos, kun teitte historiaa!
Siunausta! Heippa!
Suomennos: Eveliina Niemi