Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎E o mare onoare să fiu aici...
‎prezentându-vă unul ‎din marii comediani ai lumii.
‎Tipul ăsta e colosal.
‎Ciudad de México, sunteți pregătiți?
‎Vi-l prezint...
‎pe unicul...
‎Aplauze pentru Franco Escamilla!
‎Sala e plină!
‎Cum sunteți astă-seară?
‎Mă bucur că ați răspuns.
‎Dacă nu mă știți, ‎sunt Franco Escamilla. Încântat.
‎Mulțumesc că ați cumpărat bilete.
‎Arena din Ciudad de México. ‎Ce public imens!
‎Îmi pare rău, v-am promis ‎un spectacol grozav,
‎dar nu e atât de bun, de fapt.
‎Scuze că v-am păcălit, fraților.
‎Cine mă urmărește online știe ‎că soția mea s-a operat anul trecut.
‎A ieșit bine, slavă Domnului!
‎Săraca de ea a fost operată ‎de cinci ori în trei ani.
‎Îi spun: „Ești mare ghinionistă.
‎Atragi energii negative. ‎Ăsta e norocul tău.”
‎I-am fost alături la fiecare operație,
‎ca să fac mișto de ea, evident.
‎Când te operează, nu poți face nimic.
‎Săraca de ea nici nu putea mișca,
‎iar eu, știind că nu-și poate mișca ‎abdomenul din cauza operației,
‎îi spuneam glume.
‎Și nu putea să râdă.
‎Tot ce se întâmplă acasă ‎pun în seama operațiilor.
‎Întreb: „Avem apă?” ‎„Nu am cumpărat.”
‎„De asta ai nevoie de operații.”
‎„Nu e gata cina? O să te opereze.”
‎„Copilul a picat examenul. Operație!” ‎La fel cu toate.
‎Recent m-am operat și eu, fraților.
‎Era momentul răzbunării, ‎dar a fost mai bună ca mine.
‎Nu mi-a spus nimic.
‎Era lângă mine când m-am trezit.
‎Avea grijă de mine.
‎Nu a scos o vorbă.
‎Dar zâmbetul ăla te calcă pe nervi.
‎M-a întrebat zâmbind: „Doare?”
‎Iar eu...
‎„Ai făcut mișto de mine. ‎De asta te operează.”
‎Anul trecut, după operație, ‎era în convalescență acasă.
‎Adică era bolnavă acasă, ‎să înțeleagă toți.
‎Am amenajat o cameră pentru ea, ‎cu perfuzii și toate alea.
‎Am ținut casa.
‎Am pus pe YouTube ‎un videoclip intitulat „Tată singur”.
‎Explic tot ce am făcut ‎în rolul ambilor părinți.
‎Un tată luptător.
‎Nu vă spun despre asta.
‎Dar nu am povestit ‎despre o ședință la școala copiilor.
‎Nu am mai participat ca tată.
‎E cu totul altceva.
‎Nu e grozav, zău.
‎Sunt profesori sau directori în sală?
‎Să vă ia dracu'!
‎Să vă explic.
‎Prețuiesc, respect și admir ‎munca profesorilor.
‎Viitorul Mexicului e în mâinile lor.
‎Mexicanii din viitor depind de profesori. ‎Trebuie să-i prețuim mai mult.
‎Nu e corect ca un fotbalist profesionist ‎să câștige mai mult ca 100 de profesori.
‎Dar și voi, profesorilor, trebuie ‎să ne ușurați viața, ticăloșilor.
‎Nu țineți ședință luni la ora 08:30, ‎nimeni nu vrea să vină.
‎Țineți-o miercuri la ora 22:00.
‎Bar pentru tați.
‎Jur că o să se calce în picioare ‎la ședință.
‎O să sărbătorească: ‎„Avem ședință miercuri, da!”
‎Soția va spune: „Merg eu”. ‎Tu: „Ba nu, sunt copiii mei.
‎Sunt copiii mei minunați.”
‎Dar nu se poate. ‎Ședință luni la ora 08:30.
‎Eu mă culc la ora aia.
‎Sunt somnoros dimineața, ‎iar vocea profesorului nu ajută.
‎Profesoara e cu cărțile în brațe...
‎„În acest an academic...
‎personalul e hotărât...”
‎Iar eu mor de plictiseală.
‎Îmi amintesc când eram eu elev,
‎iar mama venea la ședințele astea.
‎Erau distractive, fraților.
‎Nu se țineau în sala de ședințe, ‎ci în sala de curs.
‎Elevii ieșeau, iar părinții intrau
‎și erau așezați pe locurile copiilor lor.
‎Așa că desenai un penis ‎pe scaunul prietenului tău.
‎Îi spuneai: „Mama ta stă pe sulă.
‎Nu fi așa disperată, femeie!”
‎Era mișto că făceai cunoștință ‎cu părinții prietenilor.
‎Și râdeai de ei.
‎O vedeai pe mama unui amic și spuneai: ‎„Frate, mama ta e hidoasă.
‎Acum înțeleg de ce a fugit taică-tău.”
‎De muierea asta aș fi fugit și eu.
‎Nu s-a născut, a fost căcată, amărâta!”
‎Doamna avea fața strâmbă.
‎Spuneai: „Așa e fața ei ‎sau stă să strănute?”
‎Arăta ca Stitch din desenele animate.
‎Se uita urât la mine, iar eu: ‎„Ohana, 626!
‎Suntem la fel!”
‎Era haios.
‎Cu tot respectul...
‎există doamne cu copii adolescenți
‎care încă arată foarte bine.
‎Atunci îi spuneai amicului:
‎„Frate, ce bună e maică-ta!
‎Vrei să fii fiul meu?”
‎Amicul te înjura, ‎iar tu: „Așa vorbești cu taică-tău?
‎Mergi la culcare fără cină!”
‎Te prosteai...
‎ședința se termina,
‎te întorceai în clasă fericit,
‎apoi auzeai ceva ‎care-ți îngheța sângele în vine.
‎Când profesoara îi spunea mamei tale:
‎„Doamnă, aveți o clipă?”
‎„Mama naibii!”
‎Mama mea se întorcea spre mine ‎și arăta cu degetul.
‎Eu începeam: „Domnul este păstorul meu. ‎Nu voi duce lipsă de nimic.
‎El mă paște în pășuni verzi”.
‎Știai ce te așteaptă.
‎Să vă zic ceva. Acum o înțeleg.
‎Sărmana mea mamă!
‎Te înfurie să rămâi mereu după ședință. ‎Mi-au făcut și mie asta.
‎Ai asistat deja la toată ședința
‎și trebuie să mai rămâi, ‎fiindcă fiul tău a rasolit-o.
‎Îi invidiezi pe părinții care pleacă.
‎Îi vezi cum pleacă: „Da, du-te naibii!
‎Fiul meu e cuminte. Du-te naibii!”
‎Se termină ședința la școală, ‎iar profesoara spune:
‎„Dle Escamilla, aveți o clipă?”
‎M-am întors spre copiii mei ‎și i-am arătat cu degetul.
‎Iar ei au zis:
‎„Ce?”
‎Ticăloșii nu mă respectă!
‎I-am zis profesoarei: ‎„Ce au stricat? Plătesc dublu și gata!”
‎Ca să nu mai stau și lunea următoare.
‎Profesoara era sobră. ‎„A fost un incident cu fiul dumitale.”
‎„Ce a făcut puiul meu?”
‎„Fiul dumitale s-a luat la bătaie ‎cu cel mai bun prieten.”
‎„Cu prietenul meu?”
‎Înțelegeți că glumeam.
‎Sunt comedian, vreau să sparg gheața ‎cu profesoara asta acră.
‎Dar nu s-a prins, și mă credea prost.
‎Mi-a explicat de parcă eram elev.
‎„Nu, fiul dumitale are ‎un prieten bun la școală.”
‎„Așa deci, am înțeles!
‎Mulțumesc, credeam că prietenul meu ‎își finalizează studiile aici.”
‎Am spus: „Bine. Fiul meu s-a bătut ‎cu prietenul cel mai bun al lui.”
‎Am întrebat ce ar întreba orice tată:
‎„Cine a câștigat?”
‎Mi-au arătat filmarea.
‎Acum au filmări.
‎Țineți minte când era vorba ta ‎contra cea a profesorului?
‎Te certa, iar tatăl tău întreba: ‎„Cum a fost?”
‎„Profesorul e nenorocit.
‎Nu mă place. N-am făcut nimic.”
‎Acum există filmări ‎care arată că ai făcut belele.
‎Pe înregistrare apărea fiul meu ‎stând cuminte în bancă.
‎Apoi, din senin, un coleg vine la el ‎și-l plesnește peste nas.
‎I-a curs sânge din nas ‎și s-a pus pe plâns,
‎apoi l-a lovit pe celălalt puști.3
‎L-a aruncat la podea, ‎apoi a continuat să-l lovească.
‎Plângând și sângerând pe el.
‎Când am văzut, am strigat: ‎„Micul meu războinic!
‎Ești viking, băiețașule!”
‎E ca mama lui.
‎Nu ca mine.
‎Mulțumesc, fraților.*
‎Mă cunoașteți. Dacă eram eu...
‎bătaia se termina ‎după ce încasam lovitura în nas.
‎M-aș fi șters la nas.
‎Apoi aș fi spus: „Gata, s-a terminat.
‎Ne-am bătut.
‎Amândoi ne-am calmat.
‎Tu te-ai eliberat de suferința ‎după tatăl absent.
‎Eu m-am eliberat de sângele în exces.
‎Să cădem la pace, ca domnii.”
‎Dar nu și fiul meu, oameni buni. ‎Se pare că e o mașinărie de lupte.
‎E un DJ care i-a dat ‎o compilație de pumni celuilalt.
‎Știu deja ce gândiți,
‎că violența nu rezolvă nimic și tot așa.
‎Dar puneți-vă în locul meu.
‎Sunt a șaptea generație de victime ‎la școală din familia Escamilla.
‎Pentru prima dată, ‎avem un agresor în rândurile noastre.
‎Suntem toți mândri de el.
‎Profesoara voia să-l pedepsesc. ‎I-am spus că-i nebună.
‎Vreau să-i cumpăr o camionetă!
‎O merită. Are doar cinci ani ‎și deja e mai bun la bătaie ca taică-său.
‎Evident că nu l-am certat.
‎L-am dus acasă, să-l certe soția mea.
‎Ăsta e rolul femeilor.
‎Trebuie să ai un adult în relație.
‎Soția mea, săraca, abia operată, ‎cu perfuzia după ea.
‎Îl certa.
‎I-a spus: „Dragule, e groaznic.
‎Nu te-am crescut așa.
‎De asta îți plătesc școala, ‎ca să te bați ca un animal?
‎Ești pedepsit o lună.
‎Toată luna asta nu ai voie ‎să te joci pe Nintendo.”
‎E mamă, spune „Nintendo” la „Xbox”.
‎Voiam s-o corectez.
‎Dar m-am gândit: „Lasă!
‎Nu e problema mea.”
‎M-a întrebat :„Nu-i așa?” ‎Iar eu: ”Desigur!
‎Nu ai voie la Nintendo One.”
‎I-a spus că e pedepsit o lună.
‎„Nu te poți juca pe Nintendo, ‎nu poți merge la parc.
‎Toată luna asta ești pedepsit, ‎ca să înțelegi ce ai făcut.”
‎Fiul meu s-a întors spre mine.
‎Parcă îmi cerea ajutorul.
‎I-am făcut semn că nu.
‎I-am spus: ‎„Nu-i trage și pe alții în jos.”
‎Poate doamnele mă cred rău.
‎Să vă explic ceva ‎ce înțeleg toți bărbații.
‎Bărbații au coduri de onoare nescrise
‎care trebuie respectate.
‎De exemplu, dacă cinci amici joacă fotbal,
‎sparg o fereastră și fug, ‎iar unul e prins...
‎acela își asumă vina...
‎ca să scape ceilalți.
‎Iar ceilalți fac mișto de el.
‎I-am explicat fiului meu ‎că e rândul lui s-o încaseze.
‎„Nu mă turna, nu fi laș!”
‎Puștiul a plecat plângând ‎și m-am simțit prost.
‎I-am spus soției mele: ‎„Nu ai văzut filmarea.
‎Ți-o arăt, am pus-o pe Instagram.
‎Un puști s-a luat de el, ‎iar el s-a apărat.
‎A făcut ce trebuie”.
‎Dar soția mea e un psiholog modern.
‎Mi-a spus: „Nu. Fiul tău trebuie să învețe ‎că dialogul deschide mai multe uși.”
‎„Da, dar o te facă knockout!
‎Sunt dovada vie că vorba nu face doi bani.
‎Am trăit cu spaimă 15 ani. ‎Nu vreau asta pentru fiul meu.”
‎Mi-a spus: „E pedepsit. Fă ce vrei!”
‎„De asta o să te opereze. Ești rea.”
‎Și am fugit.
‎Da!
‎Nu mai vreau probleme.
‎Am ieșit să vorbesc cu fiul meu.
‎Eram triști împreună.
‎Fiul meu m-a întrebat: „Tati, am greșit?”
‎Am spus...
‎„Nu prea.
‎Păreai profesionist, amice!”
‎„Atunci de ce sunt pedepsit?”
‎„Fiindcă mama ta e ciudată.
‎De asta o operează.”
‎„Sunt pedepsit o lună?”
‎„Așa se spune.”
‎Îmi spune: ‎„Mama nu poate ieși din cameră.”
‎„Nu, trebuie să stea în mediu steril.”
‎„Steril?”
‎„Ca unchiul tău Pepe.”
‎E un văr de-al meu ‎care nu poate face copii.
‎Nu suportă gluma asta, ‎dar mie îmi place enorm.
‎Diferență de opinii. E o țară liberă.
‎Fiul meu spune:
‎„Dacă mami nu poate pleca din cameră,
‎de unde să știe ce fac eu?”
‎Îi zic: „Frate...
‎Ești inteligent și lupți bine.
‎Ești Alesul!
‎Tu vei elibera omenirea într-o zi.
‎Ai dreptate. Te susțin.
‎Dacă te întreabă mami, ‎spune-i că ești pedepsit
‎și că ți-e dor de Nintendo.
‎Ca să te creadă.”
‎Știu că sunt rău, fraților.
‎Dar sunt mândru de puști.
‎Am mai mers la o ședință la școală.
‎Am vorbit cu părinții „victimei”.
‎Prada prădătorului meu preferat.
‎M-am dus cu nasul pe sus la școală. ‎Noi câștigaserăm.
‎Am fost arogant și superior ‎cu părinții celuilalt puști.
‎Așa: „Bună ziua....
‎Îmi pare rău pentru copil.
‎Ce sac de box ambulant!
‎Ce să fac? ‎Când eliberezi Krakenul, aia e.
‎Înscrieți-vă puștiul la vreun curs.
‎Poate la balet, doar e fetiță acum.”
‎Am cunoscut părinții puștiului.
‎Pe mama lui o cheamă ‎María del Socorro.
‎Dar nu s-a prezentat așa. ‎Mi-a spus: „Îmi pare bine, eu sunt Coco.”
‎I-am spus că mă sperie.
‎Voiam să-i explic ‎că sunt comedian și ticălos.
‎Iar profesoara: ‎„O cheamă dna María del Socorro”.
‎„Bine!
‎Mulțumesc. Credeam că e rudă ‎cu un tip care m-a speriat când eram mic.”
‎Pe tatăl puștiului îl cheamă Agropin.
‎Fir-ar să fie!
‎Poate greșesc, fraților.
‎Dar eu cred ‎că, dacă ai un nume așa oribil...
‎trebuie să avertizezi lumea.
‎Când te prezinți, spui: ‎„Scuze, numele meu e foarte amuzant.
‎Nu râde.”
‎Și te poți pregăti.
‎„Sunt gata, frate.”
‎Dar idiotul s-a prezentat direct.
‎A spus: ”Salut! Eu sunt Agropin.”
‎Iar eu...
‎„Agropin? Îți bați joc de mine?
‎Ai nume de Pokemon, frate!”
‎Iar tipul s-a supărat.
‎Cu o mutră sobră, zice: ‎„Nu văd ce e amuzant.”
‎„Pe bune?”
‎Apoi începe ședința, fraților.
‎Părinții puștiului erau acolo,
‎cu cei doi copii, profesoara, ‎directorul și psihologul.
‎Trupul meu era acolo...
‎dar nu și mintea.
‎Nu gândeam decât asta: ‎„Ce nasol să te cheme Agropin!”
‎Sărmanul tip!
‎Nu sună ca un copac urât?
‎Ce preferați să luați de Crăciun? Un pin?
‎Sau un „agropin”?
‎Sună ieftin, ca la solduri.
‎Sună a naționalitate.
‎Când cunoști pe cineva, auzi: ‎„Prietenul meu e mexican, din Mexic.
‎Celălalt e francez, din Franța.
‎Iar el e agripin.
‎E din Agropistanul de Nord, o țară...
‎aflată în război în Balcani.”
‎Sună ca o religie nouă.
‎Când cunoști pe cineva și auzi:
‎„Fratele meu nu crede în Maica Fecioară ‎și în sfinți.
‎E agropin.”
‎Iar tu spui: „Sunt respectuos, frate. ‎Am mai mulți prieteni agropini.”
‎E Agropin de Ziua a Șaptea ‎sau așa ceva.
‎La prostiile astea mă gândesc ‎dimineața la trezire.
‎Nu mă veți crede, dar am lucrat ‎la versurile imnului Agropistanului.
‎Poate sunteți de altă părere, ‎dar eu cred...
‎că trebuie să fie un marș...
‎care să te cheme la război, cam așa:
‎„Suntem cu toții Agropini!”
‎Mă gândeam la prostiile astea...
‎când profesoara mă readuce ‎cu picioarele pe Pământ și întreabă...
‎„Sunteți de acord?”
‎Am ani de experiență în lipsa de atenție.
‎I-am spus: „Cu care dintre opțiuni?”
‎Spune: „Cu singura discutată!
‎Cea propusă de dânsul.”
‎Iar eu: „Fie...
‎E în regulă cum zice el.
‎Amicul meu!”
‎Profesoara s-a prins imediat ‎și m-a atacat.
‎„Spuneți-i numele.”
‎„Eu sunt Franco. Tu?”
‎Atunci se bagă Agro.
‎„Spune-mi numele fără să râzi.”
‎Iar eu...
‎Mă gândeam: ‎„Suntem toți Agropini!”
‎„Spune-mi numele serios!”
‎„Nu pot, frate!”
‎„Agropin!”
‎Iar tipul s-a enervat.
‎Dobitocul voia să sară la bătaie.
‎Elegant, dar asta voia.
‎Mi-a spus: „Slavă Domnului ‎că suntem la școala copiilor...
‎fiindcă ar fi delict federal.
‎Altfel, chiar aici și acum, ‎te-aș lăsa fără dinți.”
‎Am spus: „Ce frică mi-e!”
‎Spusese că nu o va face.
‎Deci puteam să mă dau dur și eu.
‎Dacă spunea: „Te aștept afară ‎și te las fără dinți”, tăceam mâlc.
‎Nu aș fi ieșit.
‎Stăteam în ușă. „Ce faci, boule?”
‎„Ilegal, legal”, și tot așa.
‎„Nu am unde să merg. ‎Sunt comedian, pupă-mă-n cur.
‎Tu trebuie să mergi la sediu, ‎la Agropin SRL.”
‎Scuze dacă e vreun Agropin aici.
‎Știți deja că aveți un nume oribil.
‎Poate credeți că mă prefac, dar jur
‎că nu pot spune „Agropin” ‎fără să zâmbesc.
‎Ascultați-mă.
‎Dacă aveți o zi proastă...
‎v-a părăsit partenerul, v-au dat afară...
‎vă doare măseaua sau orice supărare
‎și vreți să zâmbiți, vă provoc...
‎Vă provoc să mergeți la oglindă...
‎sau să vă filmați cu telefonul...
‎Repetați asta de trei ori, ‎fără să râdeți...
‎„Am un prieten fin ‎cu numele Agropin.”
‎Hashtag Provocarea_Agropin.
‎Dacă îmi trimiteți pe Twitter, ‎promit că redistribui.
‎Mă pregăteam să plec acasă.
‎Triumfător.
‎Dar profesoara spune: „N-am terminat”.
‎A mai fost un incident cu copii dumitale.
‎M-am întors spre fiul meu: ‎„Ce s-a întâmplat, campionule?
‎Pe cine ai lăsat lat?
‎Cui i-a mai dat lecții ‎Maestrul Pumnilor?
‎Pe cine a servit Bucătarul Bătăilor?”
‎Mai am porecle ca astea.
‎Profesoara spune: ‎„Fiica dumitale a făcut probleme”.
‎„Fiica mea?
‎Nu face nimic greșit.”
‎„Fiica dumitale... ‎s-a certat cu cea mai bună prietenă.”
‎Bine.
‎Mulțumesc.
‎„Fiica mea s-a luat la bătaie?”
‎Cică nu.
‎Fiica mea și-a insultat ‎cea mai bună prietenă.
‎Când am auzit ‎că fiica mea a insultat o altă fată,
‎știam că vina va cădea pe mine.
‎Îmi imaginam scena acasă.
‎Soția mea, sărmana, ‎cu perfuzia după ea, certându-mă.
‎„Vezi? Tu și videoclipurile tale stupide!
‎Ți-am spus să nu repeți acasă.
‎Înjuri și ești vulgar.”
‎M-am enervat. ‎„Asta pune mâncare pe masă, futu-i!
‎Cum de nu sunt vulgar ‎când plătesc facturi?”
‎Eram ca și divorțat, fraților.
‎Dar am întrebat...
‎„Ce insultă a folosit fiica mea?”
‎Profesoara scoate un carnet.
‎De parcă ticăloasa uitase.
‎„Fata a spus...
‎Citez...
‎«Ești indiancă și ordinară».”
‎M-am liniștit. Nu erau insultele mele.
‎Voi mă cunoașteți.
‎Dacă fiica mea spunea: ‎„Ești o curvă ticăloasă”, era vina mea.
‎Dar recunoașteți ‎că „indiancă” și „ordinară”
‎sunt insulte folosite doar de femei.
‎M-am dus acasă vesel.
‎Când am ajuns, eram pregătit de luptă.
‎Am trântit ghiozdanul și am spus: ‎„Vezi ce ai făcut?
‎Uite ce-mi înveți prințesa!
‎Nici nu faci videoclipuri!”
‎Dar soția mea, fiind femeie,
‎s-a calmat și a luat frâiele situației.
‎I-a spus: „Draga mea, nu se vorbește așa.
‎Ești o doamnă, ca mama și bunicile tale. ‎Te-am crescut cum trebuie.
‎Tatăl tău folosește cuvintele astea ‎în munca lui.
‎E comedian și cam ticălos.
‎Și nu a făcut facultate.”
‎M-am enervat. Dacă fata face probleme, ‎de ce se ia de mine?
‎Așa că am sărit: „Dna profesoară!”
‎Zic: „În primul rând, știi că am făcut ‎facultate, acolo ne-am cunoscut.
‎Am studiat trei specialități.
‎Nu practic niciuna, din fericire.
‎Fiindcă nu le-am terminat.
‎Am studiat, dar n-am terminat.”
‎I-a spus fiicei noastre: „Ești pedepsită.
‎Toată luna asta nu ai internet.x1
‎Fără Netflix sau YouTube, ‎fără păpuși sau altceva.
‎Ești pedepsită o lună, ‎ca să nu mai fii obraznică.”
‎Iar fata întreabă...
‎„Pedepsită pe bune sau ca frate-meu?”
‎I-am zis: „Taci din gură!
‎Frățioare!
‎Nu turna, vorbim afară”.
‎Dar, fiind femeie, gândea: ‎„Iau pe cineva cu mine dacă e să cad.
‎Nu mă duc la fund singură!”
‎Fata dă să plece.
‎Soția mea îi spune...
‎„Unde mergi? Vino înapoi!
‎Unde ai auzit insultele astea?”
‎Am zâmbit, fraților.
‎Fata s-a întors spre mine.
‎S-a holbat, parcă cerându-mi ajutorul.
‎Aș face orice pentru ea.
‎I-am pus mâna pe umăr și i-am spus:
‎„Draga mea, ‎ești pedepsită deja, calmează-te.
‎Mami și tati vor să afle ‎de unde ai auzit cuvintele astea,
‎ca să rezolvăm problema.
‎Dacă le-ai auzit de la tati, ‎tati nu se va supăra.
‎El te iubește.
‎Chiar dacă e un ticălos needucat.
‎Dacă le-ai auzit de la mami...
‎nici mami nu se va supăra, ‎fiindcă ea a absolvit.
‎Două facultăți și un master.
‎Nu practică, fiindcă boul plătește, ‎dar mami a absolvit.
‎A făcut facultate.
‎Așadar, draga mea... ești în siguranță.
‎Spune-le părinților tăi...
‎de unde ai auzit insultele.”
‎Soția mea a privit-o direct în ochi.
‎Fata s-a întors spre mine.
‎Am susținut-o.
‎Fiica mea a zâmbit...
‎și a luat o postură provocatoare ‎în fața mamei sale.
‎Cu un zâmbet pe față, a spus...
‎„De la tati.”
‎Mă gândeam: „Ce iudă!
‎Acum ești pedepsită două luni! ‎Să nu mai minți.”
‎S-a dus în cameră.
‎Soția voia să mă certe...
‎așa că i-am crescut ‎doza de calmant din perfuzie.
‎„E ora 16:00. Noapte bună!”
‎M-am dus la fiica mea.
‎„Draga mea, în casa asta se înjură, ‎dar nu mințim.”
‎Poate nu știați, ‎dar la noi acasă, ne puteți vizita...
‎avem o politică de toleranță zero ‎pentru minciuni,
‎Eu am implementat-o.
‎Nu mint. Nu fiindcă sunt bun, ‎să nu mă înțelegeți greșit.
‎Nu-mi plac minciunile ‎fiindcă-s prea leneș să mi le amintesc.
‎Ai nevoie de o memorie bună ‎ca să minți.
‎Când îți minți nevasta, ‎spune: „Bine, e în regulă”.
‎Dar te întreabă iar după șase luni.
‎Întreabă: „Ce s-a întâmplat ‎în ziua când ai întârziat acasă?”
‎Și nu-ți amintești nicicum.
‎Soția ta își amintește,are totul notat.
‎De asta nu se minte la noi acasă.
‎Așa că mi-am certat fiica.
‎I-am spus că e ultima dată
‎când îi permit să folosească ‎termenul „indian”cu sens peiorativ.
‎Pentru cei mai înceți, ‎„peiorativ” înseamnă insultă, nu „peyote”.
‎I-am spus că m-a supărat și întristat.
‎Vă spun eu, fraților.
‎„Indian”nu mai trebuie folosit ca insultă.
‎Ne vine ușor să le spunem „indieni” ‎altor mexicani.
‎Nu trebuie să facem asta.
‎„Indian” vine de la popoarele băștinașe.
‎Adevărul e că toți suntem indieni.
‎Toți.
‎Repet, în caz că gândiți: „Știu câțiva”.
‎Nu, și voi!
‎Toți!
‎În venele și arterele noastre
‎curge măcar un strop
‎de sânge aztec, toltec, Chichimeca, ‎Tlahuica, maya și tot așa.
‎Dacă ne scuturăm arborele genealogic, ‎cade măcar un indian.
‎Nu-mi pasă cât de albă ți-e pilea ‎sau cât de blond ești,
‎toți suntem indieni, bine?
‎Mulțumesc. O spun din suflet.
‎Nu știu cum e în Ciudad de México,
‎dar în Monterrey, de unde sunt eu,
‎cică suntem toți europeni.
‎Da.
‎Când întrebi pe cineva de unde e, ‎spune: „M-am născut aici”.
‎„Deci ești mexican.”
‎„Nu. Adică m-am născut aici, ‎dar sunt spaniol pe linie paternă.
‎Numele tatălui meu e catalan.
‎Iar numele mamei mele e francez.
‎Din regiunea Bordeaux.
‎Deci sunt franco-catalan.”
‎Da, dar fața ta e ‎din Tenochtitlan, fraiere!
‎Nu mai fi așa snob.
‎I-am explicat fiicei mele.
‎„Draga mea, tatăl tău e mândru ‎să fie indian.
‎Sunt 50% Tlahuica,
‎50% nu-se-știe.”
‎Teoria mea e ‎că, în al Doilea Război Mondial,
‎un japonez și-a tras-o cu o indiancă și...
‎s-a realizat amestecul.
‎I-am spus: „Draga mea, tatăl tău e indian.
‎Și fratele și bunicii tăi.
‎Mătușica ta Juanita e foarte indiancă”.
‎Am o cumnată, frate...
‎Când dansează, plouă.
‎Dar nu e motiv de insultă.
‎I-am spus fiicei mele ‎să nu insulte cu „indian”.
‎Nici să-i facă „ordinari” pe alții.
‎Mai ales nu ordinarilor.
‎Sunt agresivi. Te „lasă fără dinți”.
‎Am întrebat-o pe fata mea ‎de ce s-a certat cu prietena ei bună...
‎dacă-s cele mai bune prietene.
‎Cu o față serioasă, a spus:
‎„Tati, nu te supăra, ‎dar e problema mea.”
‎N-am știut cum să răspund.
‎Tot ce fac ca părinte se bazează ‎pe modelul părinților mei cu mine.
‎Niciodată nu i-am vorbit așa mamei.
‎Nu aveam punct de referință.
‎Dacă veneam acasă cu ochiul negru ‎a mia oară...
‎iar mama mea mă întreba ‎ce s-a întâmplat, iar eu îi spuneam:
‎„Nu te supăra, dar e problema mea”...
‎draga mea mamă ar fi râs, fraților.
‎Ar fi spus: „Nu zău!
‎Acum ai două probleme.
‎Problemele tale se înmulțesc.”
‎Ar fi luat un papuc, zicând: ‎„Îmi spui mie sau ăstuia.
‎Scuipă tot, fiu al tatălui tău ticălos!”
‎Așa mă insultă ea.
‎Și în prezent.
‎Insultele ei preferate sunt ‎„fiu de nenorocit”...
‎și „nepot de curvă”.
‎Se referă la soacra ei. Nu e proastă.
‎Da, de aici mi se trage, fraților.
‎Dar sunt un tată modern,
‎din generația stupidă ‎care vrea să fie prietenă cu copiii.
‎Am zis: „Draga mea, poți să nu-mi spui.”
‎Dacă nu ai încredere în mine acum,
‎spune-mi când ai încredere.
‎Ai dreptul la intimitate.
‎Nu insist”.
‎În seara aia, mi-am întrebat soția...
‎fiindcă nu dormea.
‎„Nu mă prinde somnul.”
‎I-am spus: „Ce te aștepți ‎dacă dormi toată după-masa?
‎E de la operație, ce să fac?
‎Am întrebat-o:
‎„Știi ce s-a întâmplat cu fiica noastră?”
‎Mi-a răspuns serios: ‎„Da. Nu a fost frumos.”
‎„Ce naiba s-a întâmplat?”
‎Îmi zice: „E problema ei”.
‎„Dar tu cum de știi?”
‎„Fiindcă sunt mama ei.”
‎„Îmi pare bine. Sunt Franco, tatăl ei.
‎Am avut de jucat un rol ‎în chestia asta cu copiii.”
‎„- Nu te implica, nu e problema ta. ‎- E deja problema mea.”
‎„- E problemă de femei. ‎- E unisex de acum.”
‎„Ce a pățit fata?”
‎„De ce vrei să știi?”
‎„Fiindcă se ține ședință mâine ‎și Dna Operații nu merge.
‎Trebuie să știu ce a fost.
‎Mi-a spus tot. Vă povestesc.
‎Asta a fost anul trecut.
‎Tot ce vă povestesc a fost anul trecut.
‎Anul trecut, în septembrie, ‎eram în Monterrey.
‎Scriam pentru un spectacol de Halloween
‎când s-a întâmplat asta.
‎Îmi amintesc cum fata mea ‎a intrat în birou și a zis:
‎„Tati, nu folosi asta în spectacol”.
‎Da. Copiii ăștia!
‎V-am spus deja ‎că la noi acasă nu se minte.
‎Am fost cinstit cu ea și i-am spus: ‎„Știi tu...
‎evident că o să spun povestea.
‎În primul rând, e bună.
‎În al doilea rând, ‎nu am material pentru la anul.
‎Și e în interesul tău. ‎Primești jucării din asta.”
‎Așa că mi-a dat permisiune.
‎Problema a apărut la școală.
‎Fiica mea merge la aceeași școală ‎de când e la grădiniță.
‎Când s-au întâmplat astea, ‎era în clasa a doua.
‎De când era la grădiniță, ‎a avut doi prieteni.
‎Fosta cea mai bună prietenă, ‎cu care s-a certat...
‎și un băiețel ‎care e un fel de prieten-iubit.
‎Voi râdeți, dar mie nu mi se pare haios.
‎Părinții de fiice mă vor înțelege.
‎Când ai o fiică, nu e copil, ‎e prințesa ta.
‎Am crezut în iubire la prima vedere ‎când s-a născut.
‎Când am ținut-o prima dată, am spus:
‎„Nu știu cine ești, ‎dar sunt sclavul, sluga ta, toată viața!”
‎Ca bărbat, e ușor ‎să fii supusul fiicei tale.
‎E singura femeie ‎pe care, indiferent ce va face,
‎o voi iubi până la moarte.
‎Nu te poate înșela cu alt tată.
‎Mereu îți va fi fiică.
‎Fiica ta e combustibilul, ‎motivația ta, să trăiești.
‎E prințesa ta.
‎Și ai mereu un prieten ticălos...
‎care are un fiu de vârsta fiicei tale.
‎Vine la tine acasă ‎cu nenorocitul lui de fiu în brațe...
‎și se mai și fălește cu el.
‎„Ce vrei, ticălosule?”
‎„Nu te supăra, dar îți imaginezi?”
‎„Îmi imaginez multe, e slujba mea.”
‎Nu te enerva! Ziceam și eu, cum ar fi...
‎dacă, atunci când se fac mari ‎fiica ta și fiul meu...
‎Cum ar fi...
‎să se căsătorească?”
‎„Și dacă nu?
‎Copilul tău e hidos!
‎Tu ești idiot și fiul tău e sașiu.
‎Nu vreau genele astea.
‎Tu și copilul tău sașiu ‎să vă duceți naibii!
‎Arătați-i respect prințesei mele!”
‎Dar asta e, fiica mea are iubit.
‎Îl plac pe puști.
‎Jur, vreau să-l urăsc, dar nu pot.
‎E un puști grozav.
‎Cu voia Domnului, va fi un bărbat grozav.
‎E primul din clasă.
‎E cel mai deștept din anul său.
‎E tocilar. Ce pot să mai cer?
‎Ticălosul ăla ne va face bogați.
‎Nu îi dau permisiunea fiicei mele ‎să iasă cu el, ci îmi aranjez pensia.
‎Și, deși pot să vă spun povestea,
‎fata mea m-a pus să jur pe roșu
‎că nu voi spune numele ‎prietenei și iubitului ei.
‎Voi ține jurământul.
‎Așa că le dau porecle.
‎Băiatul va fi Căcățilă.
‎Fosta prietenă, Răhățina.
‎Căcățilă...
‎Răhățina...
‎și prințesa mea...
‎sunt prieteni încă de la grădiniță.
‎Sunt prieteni de cinci-șase ani.
‎Au doar șapte-opt ani, ‎se cunosc de o viață.
‎Mereu au fost împreună.
‎Fac totul împreună.
‎Teme, pauze, ‎aceleași activități extrașcolare.
‎Vinerea, mamele lor se îmbată împreună.
‎De fapt... Ele zic că beau cafea.
‎Nici în ziua de azi ‎nu am văzut o ceașcă de cafea acasă.
‎Dar am văzut ‎un munte de pahare de cristal.
‎Nu afirm nimic, dar nu par să bea cafea.
‎Copiii sunt mereu împreună.
‎Cuplul și prietena bună.
‎Problema a fost că Răhățina...
‎i-a spus luni prințesei mele...
‎„Prieteno...
‎Îți spun ca să afli de la mine”.
‎Femeile din sală simt deja ‎aproprierea păruielii.
‎Bărbații gândesc: „Ce prietenă bună!”
‎E diferit pentru femei.
‎„Prieteno, îți spun ‎ca să afli de la mine.
‎Sâmbăta trecută, eu și Căcățilă...
‎am fost singuri la film.
‎Ca prieteni.
‎Înainte de film, am băut un suc
‎și am vorbit despre tine.
‎Evident că am făcut asta.
‎Că așa și pe dincolo.
‎Dintr-una am dat într-alta,
‎iar Căcățilă și-a declarat ‎iubirea față de mine.
‎A spus că sunt cea mai frumoasă fată ‎din clasele a doua și a treia.
‎Mi-a cerut să-i fiu iubită.
‎I-am spus că vreau timp de gândire.
‎După film, am acceptat.
‎Acum suntem iubiți.
‎Suntem foarte fericiți.
‎Ne iubim mult.
‎Îți cer, ca prietenă cea mai bună a mea,
‎să te dai la o parte ‎ca să fim fericiți”.
‎Iar fiica mea i-a spus ‎că e indiancă și ordinară.
‎A fost greșit.
‎Dar a nimerit-o.
‎Târfa a meritat-o. Nu se face așa ceva.
‎Nu-i faci asta unui prieten.
‎Dar, fraților, atunci am înțeles
‎că i-au frânt inima fiicei mele.
‎La șapte ani,
‎a trăit una dintre cele mai urâte ‎trei experiențe.
‎Iubitul cu care era de-o viață ‎a părăsit-o pentru prietena ei.
‎Mi-am văzut fiica plângând.
‎S-a dus în cameră ‎în loc să meargă cu noi în parc,
‎fiindcă i-au frânt inima.
‎Fraților, puteți să-mi spuneți orice, ‎și mi se rupe.
‎Nu există insultă ‎pe care să nu o fi auzit.
‎Nu mă interesează.
‎Dar, când îți sunt răniți copiii, ‎e cu totul alt tip de durere.
‎Am simțit furie și neputință ca niciodată.
‎Țipam acasă: „Fir-ai să fii, Căcățilă!
‎Ți-a sunat ceasul, nenorocitule!”
‎Mi-am sunat impresarul: „Brian!
‎Găsește-mi doi puști din clasa a cincea...
‎care vor să facă 500 de dolari.
‎Îmi trebuie doi puști, ‎un atelier abandonat...
‎un munte de bandă adezivă...
‎un costum de clovn, carton alb, ‎un marker negru...
‎și o pisicuță albă.”
‎Să vă explic.
‎Planul era...
‎să-l leg pe Căcățilă de scaun
‎într-un atelier abandonat.
‎Luminile sunt stinse.
‎Îl las să fiarbă de teamă ‎trei sau patru ore.
‎Deodată, se aprinde un felinar.
‎Și apar eu...
‎mângâind o pisicuță albă.
‎Și...
‎Cu o voce de personaj negativ ‎din filmele cu James Bond, îi spun...
‎„Ia zi, Căcățilă...
‎Îți place să te joci ‎cu inimile fetițelor?
‎Să-ți prezint doi prieteni de-ai mei.
‎Atunci intră puști de clasa a cincea.
‎Pentru voi nu-s mare brânză,
‎dar sunt niște adevărați monștri ‎pentru unul dintr-a doua.
‎Pentru intimidare, ‎unul e îmbrăcat în costum de clovn.
‎Iar celălalt ține o placă de carton ‎pe care scrie „S-a sfârșit”.
‎Îi spun: „Uite, Căcățilă...
‎Ei sunt prietenii mei.
‎Clovnul și Sfârșitul.
‎Unul dintre ei ți-o va trage azi.”
‎Mulțumesc, fraților.
‎Ăsta era planul.
‎Dar soția mea nu l-a acceptat.
‎E ciudată.
‎De asta o operează.
‎Mi-a spus: „Nu te băga.
‎Las-o să învețe din asta.”
‎„Ce să învețe?
‎I-au frânt inima fiicei noastre!
‎Nu poți păți nimic mai nasol ‎la șapte ani!”
‎Mi-a spus să o las în pace, ‎că e introducerea ei în lumea femeilor.
‎Iar eu: „Ce?”
‎„Nu mai fi visceral.”
‎„Ce legătură au mațele mele cu asta?
‎Mă faci gras?”
‎„Gândește, bine?
‎Ești foarte impulsiv. ‎Pune-ți mintea la contribuție.
‎Fiica ta e femeie, da?
‎Nu e ultima dată când va plânge ‎din cauza rahaturilor unui bărbat.
‎Și nu e ultima dată ‎când o va trăda o prietenă.
‎Las-o să-și construiască o apărare, ‎o armură emoțională.
‎Pentru voi, bărbații, ‎situația asta e un dezastru.
‎Pentru noi, femeile, ‎e o chestiune banală.”
‎E înfricoșător, fraților.
‎Vă uitați la mine și nu vă dați seama,
‎dar mă uit în sală când spun gluma asta.
‎Majoritatea femeilor, conștient sau nu,
‎încuviințează din cap așa...
‎De parcă-și amintesc o rană veche.
‎„Da, târfa de Martita dintr-a șasea.”
‎Femeile văd în asta ‎o experiență educativă.
‎Mi-a spus: „Nu te băga, e introducerea ei ‎în lumea femeilor.
‎Repet, fiindcă ești căpos.
‎Nu te băga.”
‎Creierul meu a înțeles: ‎„Înaintăm cu planul”.
‎Ziua următoare...
‎am fost la școala fiicei mele ‎ca să pun paie pe foc.
‎Am mers cu fiica mea, ‎îmbrăcat ca ea,ca să inspir frică.
‎Răhățina era în depărtare, la cișmea, ‎bând apă cum fac animalele ca ea.
‎Mi-am întrebat fiica: „Aia e?
‎Arată ordinar.
‎Dar nu-i spune.”
‎Apare și tatăl lui Căcățilă...
‎și mă salută ca pe un prieten.
‎„Ce mai faci, Franco?” ‎Eu zic: „Ce dracu'?
‎Să-mi spui Dl Escamilla, băi!”
‎Cică: „Ai un minut?”
‎„Am minute de n-am ce face cu ele.
‎Fiul tău, nu prea.
‎Zice: ”Ce-i aia?” ‎„O pisicuță albă imaginară.
‎Nu are sens acum, ‎dar o să te prinzi când vezi gluma.
‎Dar pisicuța pleacă.”
‎Ați văzut-o, nu? Da!
‎Și eu o văd uneori.
‎O cheamă Dl Mustăți.
‎M-a întrebat dacă am o clipă. ‎„Da, ce e?”
‎„Știi de ce fiica ta ‎nu mai e prietenă cu fiul meu?”
‎I-am zis: „Da.”
‎„Ce s-a întâmplat?”
‎„Nu știi?”
‎„Poate fiindcă...
‎Fiindcă... fiul tău e un nesimțit..
‎care nu respectă femeile, ‎și de aia nu vorbim cu el.”
‎M-am inclus și pe mine.
‎Tipul zice: „Dar nu e corect.
‎Răhățina a fost la voi acasă duminică.
‎Fiica ta i-a spus că s-a săturat ‎de fiul meu și nu mai sunt prieteni.
‎I-a spus Răhăținei să-i transmită ‎că nu vrea să îl mai vadă.”
‎I-am spus: „Prostii! Nu a fost așa.
‎„Fiul tău și Răhățina au fost singuri ‎la film sâmbătă.”
‎„Cum să facă asta dacă au doar șapte ani?”
‎Nu mă gândisem la asta.
‎Poate pentru voi e logic.
‎Dar puneți-vă în locul meu.
‎Când am auzit povestea, ‎m-am enervat și n-am gândit.
‎Nu mi-am dat seama ‎că Răhățina inventase tot.
‎Acest plan machiavelic perfect...
‎care a făcut doi bărbați ‎de 36 de ani să se certe...
‎a fost conceput de o fată de șapte ani
‎ca să-i fure iubitul ‎prietenei ei de-o viață.
‎Muierile astea sunt duse cu pluta!
‎Mi-am sunat imediat soția ‎să-i spun toată tărășenia.
‎„Auzi!
‎Trebuia să fi văzut ce s-a întâmplat!”
‎I-am povestit totul și a rămas calmă.
‎Mi-a spus: „Ți-am zis să nu te implici.
‎Era în mod evident ceva suspect la mijloc.
‎Vino acasă, te rog.
‎Nu mai vorbi cu nimeni”.
‎Creierul meu a înțeles: ‎„Du-te să agravezi situația”.
‎Fraților, nu sunt mândru ‎de ce urmează să spun.
‎Am greșit grav. Trebuie să recunosc.
‎I-am dat dracu' pe părinții Răhăținei.
‎Le-am spus că-s cei mai răi părinți.
‎Nu știam că sunt în curs de divorț.
‎Le-am spus: „Într-o zi o să divorțați ‎din cauza mucoasei ăsteia!”
‎I-am spus fetei: „Va fi vina ta!
‎Părinții tăi vor divorța din vina ta!”
‎Mama ei plângea.
‎Paznicii de la școală ‎au venit să mă calmeze.
‎„Jos labele de pe mine!
‎Nici nu ești un polițist adevărat!
‎Vărul meu soldat te face arșice!”
‎Căcățilă a venit să mă calmeze.
‎Un puști de șapte ani.
‎Mi-a spus, jenat: ‎„Domnule, abia am aflat.
‎Jur că nu e adevărat.
‎O iubesc pe fiica dumneavoastră, ‎e prietena mea.
‎Nu mă voi îndepărta de ea.
‎E totul pentru mine. ‎E soarele și luna mea...”
‎„Ciocu' mic!”
‎Vorbea despre fiica mea.
‎„Dar suntem pe felie.”
‎Mi-am sunat impresarul: ‎„Brian, anulează tot.
‎Rahatul a fost salvat.
‎Plătește puștii ‎și proprietarul atelierului.
‎Returnează costumul de clovn. ‎Țin pisica”.
‎În timpul ăsta, mă dădeau afară.
‎Încă am interdicție la școala copiilor.
‎E bine, nu mai particip la ședințe.
‎Când aduce vorba soția mea, ‎îi spun: „Aș vrea să merg...”
‎Dar ce să fac?”
‎Am fost martor, frații mei...
‎la un gest eroic al lui Căcățilă.
‎În fața tuturor din sala de clasă,
‎în fața Răhăținei și părinților ei,
‎în fața mea, profesorilor și celorlalți...
‎Căcățilă s-a pus în genunchi...
‎i-a cerut iertare fiicei mele ‎și i-a dat un ursuleț de pluș.
‎Mulți fac asta.
‎Nu vedeți lucrurile prin ochii mei.
‎Fiindcă am văzut îngrozit...
‎un puști de șapte ani...
‎cerând iertare și umilindu-se...
‎pentru ceva ce nu făcuse.
‎Cu lacrimi în ochi, l-am îmbrățișat.
‎I-am spus: ‎„Amice, bun venit în lumea bărbaților!”
‎Sunt Franco Escamilla.
‎Mulțumesc, oameni buni!
‎Fiți binecuvântați!
‎Vă prezint frații și surorile mele, ‎oameni importanți pentru mine.
‎Trupa Diablo, cu care fac totul. ‎Aplauze, vă rog!
‎Frați și surori, vă mulțumesc!
‎Sunt Franco Escamilla. ‎Mulțumesc că ați făcut istorie cu mine!
‎Multă sănătate! La revedere!