Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX UVÁDÍ
...přívalové deště jsou však vyloučeny.
Z meteorologického hlediska
hovoříme o příchodu bouře s blesky
a ta se rozšíří po celé severní třetině poloostrova.
Výrazná atmosferická nestabilita
vytváří různé neustále rotující supercely.
Dle Národního meteorologickýho ústavu
budou ode dneška obzvláště viditelné,
přetrvají příštích 72 hodin
a způsobí silné deště,
které by mohly narušit fungování elektrických zařízení
a znemožnit komunikaci.
Civilní obrana proto zavedla jistá opatření
jako prevenci pro ochranu našich občanů.
Nyní si přiblížíme mimořádnou událost, kterou jsme již avizovali
a zpráva o ní k nám dorazila z Berlína.
V centru dění se nachází náš zvláštní zpravodaj José María Siles.
V ulicích východního Berlína se za setmění nic zvláštního neděje,
jen několik osob přišlo pozorovat Braniborskou bránu.
Na západě přijíždějí k Checkpointu Charlie, spojnici obou Berlínů,
první diváci a televizní kamery.
Krátce před půlnocí byla zde ve čtvrti Neukölln
neformálně otevřena hranice
pro všechny Němce z východu, kteří chtějí přijít sem na západ.
Je to poprvé za 27 let,
kdy Berlínská zeď přestává
pro občany toho druhého Německa existovat.
Devátý listopad 1989...
...vzpomínek.
Někdy si mě vybavíš,
příliš daleko kráčím,
voláš na mě, zakřičíš,
já tvá slova neslyším.
Pak řekneš, zpomal,
a já jsem hned pozadu.
Ruka ruku opouští.
Když se ztratíš, jen hledej a najdeš mě.
Zas a znovu.
Když padneš, já tě...
Mami,
zničila jsi mi nahrávku.
Jdu do práce.
Nebuď vzhůru dlouho, máš školu. Ano?
Ano.
Jo, Nico. Nahrál jsi tu moji kazetu?
Jo.
Hej...
MÁM TĚ RÁD, MAMI
PŘETOČIT
Ne!
Ne, ne!
Paní Weissová.
Hej! Stůj!
Počkej!
Ne!
Pomoc!
Potřebuju pomoc!
Nico!
Sanitku! Doktora!
Zavolejte sanitku.
Potřebuju pomoc!
Dobré ráno, miláčku.
Hele...
Hele!
No tak.
Jak ses vyspinkala, co?
Nemám to tu ráda. Je tu zima.
Jsme tu první noc.
Chci svůj pokojíček.
Brzy ho budeš mít.
Dobře?
Tak pojď, jdeme.
Ahoj zlato. Jsi tady? Glorie, papej.
Jo, chytil jsem dřívější letadlo.
Celý den strávím na jednáních, chtějí si znovu projít cíle.
Prý neprodáváme dost pojistek.
Chtěl jsem ti jen říct, že přijdu pozdě.
- Jako vždy. - Tati, chci tě vidět.
Vynahradím ti to. Teď se přiznej.
Tak jo, spala jsem s ní.
Spaly jste spolu?
Ano, spaly.
Já to věděl. Dej mi ji.
Počkej.
Glorie, chce tě táta.
Ahoj tati.
Ahoj. Jak se má moje zvířátko?
Všude tu je cítit barva.
Uvidíš, za chviličku to bude mnohem lepší než ve městě. Ano?
- Schůzka už začala? - Čekají na vás.
Zítra přijde nová klientka, paní Velazquezová.
- Dobře, zapište to. - Ano.
Kotě, dáš mi ještě mámu, prosím?
- Chce mluvit s tebou. - Ano.
Pokračuj. Ahoj.
Nechceš pozvat na večeři Aitora?
Zeptám se ho.
Poslouchej. Miluju tě.
A já tebe. Miluju tě.
Co to děláš, mami?
Ta bouřka.
Je stejná.
Stejná jako před lety.
No... Já jdu do práce.
Vrátím se brzy.
Nekuř moc, ano?
Opatrně.
- Mám otázku. - Povídej.
Už odjíždíme.
Až budete hotoví, můžete zamknout a nechat klíč v domě naproti?
Zdravím, sousedko.
- Dobrý den. - Jak se máme?
Být cestující a vidět tě v tomhle, přísahám, že bych vystoupila.
Kde máš manžela?
Je na noc v Seville.
- Vážně? - Vážně.
Chce uvařit večeři. Co ty na to?
- Řekl bych, že je neskutečně drzý... - Přestaň.
Krom toho letím do Marseilles a večer bych tu měl nejspíš být.
Dobře.
- Ano. - Vzkaž mámě, ať přijde.
Určitě?
- Bylo by to super, ráda ji uvidím. - Tak jo.
Tak jo.
- Ahoj. - Čau!
Kapitáne.
Bouře by měla v plné síle začít dnes brzy večer
a trvat přibližně 72 hodin.
Je to poprvé, co se astrofyzici
shodují na výjimečné povaze nějakého jevu.
Ten se evidentně opakuje,
neboť v roce 1989 nastala velmi podobná bouře,
jejíž symetrická struktura...
Nevěděla jsem, že jsi zpátky.
Dovolená byla krátká, ale výživná.
Co se ti stalo? Štípl tě tropický komár?
Nebo sis zpátky přivezla někoho v kufru?
Jaký je váš nový dům?
Kdy jsem ti řekla o stěhování?
Ví to půl nemocnice.
Dobrý, ale upřímně, všechno se to semlelo rychle.
Majitelka dům opustila před lety a s prodejem spěchala.
Bude na něm práce, ale jinak fajn, nestěžujeme si.
Já si stěžovat můžu, budou mi otevírat hlavu.
- Ale ne. - Ne?
Doktor Fell je největší odbornik na kraniektomii v celé nemocnici.
Dobrý den.
Tak co? Připraven, pane Mendozo?
Jdeme na to.
Dobrý den.
Zdravím, doktore.
Gratuluju k tomu článku.
Četla jste ho?
Co se stalo s paní Blancovou?
Vyvinula se u ní alestezie.
Poranění spinothalamického traktu?
Ne, stav vyžadoval anterolaterální chordotomii.
Jistě.
Čím víc vás znám, tím míň chápu, proč jste nedodělala medicínu.
No...
Měla jsem Glorii a...
Nerada dělám věci napůl, znáte mě.
Máte štěstí,
že jsem ji nedodělala.
Byla bych totiž nejlepší neurochirurg v nemocnici.
Ahoj.
Jak se máte?
Může Greta k nám?
Jestli jí to máma dovolí.
- Určitě dovolí. - Zavolám jí, ano?
Holky, na čem jsme se dohodly?
Maminka tě bere k zubaři.
Ach tak. Dobrá.
Jasně, chápu.
Tak jdeme, ty pohádkářko?
- Ahoj Mirando. - Pa Greto.
Nedíváš se?
Přísahám, že ne.
- Určitě nepodvádíš? - Ne.
Počkej.
Přihořívá...
- Připravená? - Ano.
Chceš ji vyzkoušet? Ano? Pojď.
Kruci.
Ahoj.
Dostanu z tebe infarkt. Kdy jste přijely?
- Před půl hodinou. - Půl hodinou?
A ty? Co děláš?
Uklízím knížky do knihovny.
Co je to?
Podívej.
Chodil jsi s ní, když jsme se poznali, viď?
- Že jo? - A ten výraz?
- Jaký? - No...
- Vždyť ty žárlíš. - Ne, nežárlím.
Viděl jsem to na tobě. Zažárlila jsi.
- Ne, ne. Nežárlím. - Ale žárlíš.
Ne!
Byla moc hezká, je moc hezká.
- Ukaž. - Ano.
Úrsula. Možná jí někdy zavolám.
Taková kráska.
Co se ti stalo?
- Nic. Jen jsem... - O co?
O tu ceduli.
Věšel jsem ji.
Vydezinfikoval sis to?
Zlato, je to malinké říznutí.
Vydezinfikoval jsem to a zalepil, doktorko Royová.
Hrozně mě bere, že po promoci
ti budou všichni říkat doktorka Vera Royová.
No jo, tak dost.
Jasně, tak jo.
Co je tohle?
Neuvěřitelné.
Ta kamera musí být tak 20 nebo 30 let stará.
Ty jo.
Koukni na ty kazety.
Leží to tu od 80. let.
Zavoláme Glorii a zjistíme, jestli fungují.
Když se ztratíš, jen hledej a najdeš mě.
Zas a znovu.
Víš, že tu kazetu někdo nahrál v úplně stejný den, ale roku 1989?
Mami,
- Vážně? - zničila jsi mi nahrávku.
- Pusť další. - Tahle je poslední.
Líbilo se ti to?
Kdo si ji nechá?
Jdu vařit, za chvilku přijdou.
Tak jo, já se osprchuju.
Máš hlad?
V ulicích východního Berlína se za setmění nic zvláštního neděje,
jen několik osob přišlo pozorovat Braniborskou bránu.
Co je to?
Na západě přijíždějí k Checkpointu Charlie, spojnici obou Berlínů...
- Já nevím. - Není v tom kazeta.
- Ne. - Krátce před půlnocí...
Analog se navíc už nevysílá.
...neformálně otevřena hranice pro všechny Němce...
- Vůbec to nedává smysl, Davide. Promiň. - Ne?
Dvacet pět let starý televizní signál?
Pozdravila jsi Claru?
Nepřehrávali to jako vzpomínku.
Jako by ta televize ožila, přísahám.
Ožila? Napij se.
- Ožila? - Ožila!
Slyšíš toho svého bláznivého muže?
Pořád mluvíte o té televizi?
Jistě že ano!
- Zakryj si uši, zlato. - Proč?
Chci mámě říct tajemství.
My před sebou tajemství nemáme.
Ani jedno?
No, tak čemu nerozumíš?
- Já byl lepší partie. - Tomu sám nevěříš!
Neposlouchej!
Byl jsem lepší, a nechalas mě jít. Proč?
Co na to říct?
Proč? Protože některé věci mají být tak, jak jsou.
Toť vše.
- Dobrý? - Co je to?
- Pozor na ruce. - Co je ti do toho, žárlivče?
- Držíte se za ruce. - Nepřeháněj.
- Kdo si dá maso? - Claro?
Proč vlastně pořád používáte tu stoletou televizi?
- To nemáš na novou? - No ty jsi vtipný.
- No, to je Aitor. - To je fór.
Jen jsme se dívali na kazety, co jsme našli. Zpíval na nich nějaký kluk.
- Zpívající kluk? - Jo.
- Dáš si, miláčku? - Ano.
Děkuju.
Ten kluk se jmenoval... Nico Lasarte.
A byl to můj nejlepší kamarád.
Moc rád hrál na kytaru.
Vždycky tvrdil, že z něj bude rocková hvězda.
Máma nás společně vozila do školy.
- Viď? - Ano.
Dokud...
soused odvedle nezavraždil svoji ženu.
Aitore...
A Nico to viděl.
Aitore, to stačí.
A pak ho přejelo auto a zemřel.
Byla to noc jako ta dnešní, byla bouřka.
- Stačí. - Pamatuješ?
- Buď zticha. - Druhý den
udeřil přes hodiny do zdi školy blesk
a byli jsme týden bez proudu
a bez školy. - Sklapni!
Mlč.
Stačilo.
Děsíš tu holčičku. Copak to nevidíš?
Nic se neděje, je to jen bouřka.
A blesky.
Brzy to přejde.
Chceš slyšet tajemství?
Chceš? Hajni si.
Podívej.
Když mi bylo sedm let,
moc jsem se bála bouřek, jako ty.
Víš, co jsem dělala?
Podívej.
Vzala jsem si babiččinu hrací skříňku
a dívala se na tu baletku.
Dívala jsem se, jak tančí, a na všechno zapomněla.
Koukala jsem, jak tančí a tančí,
dokud jsem neusnula.
Chceš to zkusit?
ÁNGEL PRIETO SPÁCHAL V CELE SEBEVRAŽDU
Bolí to?
Proč si s tím někam nezajdeš?
Věděla jsi, že se zabil tři měsíce po tom, co ho zavřeli?
Vlastnil prý jatka
a chtěl svoji ženu pohřbít tam.
Kdo se přizná k něčemu,
co chtěl udělat, ale neudělal, protože ho dřív chytili?
Nechceš raději změnit téma?
Ten, kdo řekne, co by udělal s manželčiným tělem,
ale neudělá to, není běžný vrah.
Je z tebe psycholog?
Není, zlato. Ale je to divné, ne?
Chceš je vyprat?
Zbožňuju ten tvůj výraz, když se ti něco nelíbí.
- Nakrčíš nos a je na něm vráska... - Ne.
Jo, jo. Děláš nosem tohle, jako králíček, a máš tam vrásku.
- Ano? - Ano, malinký ošklivý králíček.
- Ošklivý králík. - Co je to?
Ty už zase kouříš?
Ty mě hlídáš?
Co prosím?
Jestli mě kontroluješ.
Ale no tak, zlato. To byl vtip.
Vždycky naletíš.
Znáš mě, rád vtipkuju.
Včera v hotelu v Seville.
- Koupil jsem krabičku... - Nech toho.
Jednu jsem vykouřil a zbytek zahodil.
- Přísahám. Něco s tím uděláme. - Dobře.
Podívej.
Hotovo.
- Jako by se nic nestalo. - Dobře.
- Jakoby nic. Ano? - Jo, ano.
Ano?
...mimořádnou událost, kterou jsme již avizovali
a zpráva o ní k nám dorazila z Berlína.
V ulicích východního Berlína se za setmění nic zvláštního neděje,
jen několik osob přišlo pozorovat Braniborskou bránu.
Na západě přijíždějí k Checkpointu Charlie, spojnici obou Berlínů,
první diváci a televizní kamery.
Dle očekávání chtějí ti, kdo dorazili první, překročit zeď,
policie z východu však zatím neví o novém...
Dokud nebude zavedena nová legislativa,
...ostatní Němci musí žádat o povolení vycestovat,
jejich žádost ovšem nesmí být zamítnuta.
Ve čtvrti Neukölln byla hranice neformálně otevřena
pro všechny Němce z východu, kteří chtějí přijít sem na západ.
Je to poprvé za 27 let,
kdy Berlínská zeď přestává pro občany toho druhého Německa existovat.
Devátý listopad 1989
je významným dnem v historii Německa i Evropy jako celku.
Tento pár právě dorazil a nevěří svým očím.
Stačilo, aby předložili občanský průkaz,
a hned dostali razítko.
Poprvé v životě jsou na západě,
zůstat se ale nechystají.
Doma na východě, na druhé straně,
na ně čeká syn a od osmi ráno pracují...
ZAS A ZNOVU
Ležím v posteli
a slyším tikot hodin,
myslím na tebe.
Chycená...
Zmatení je...
Nico, jdu do práce.
Mami, rozbila se kamera.
Nebuď vzhůru dlouho, máš školu. Ano?
- Ano? - Jo.
Jo, Nico. Nahrál jsi tu moji kazetu?
Jo.
Hej...
Haló?
Slyšíš mě?
Haló?
Vidíš mě?
Ano.
Ano...
Vidím tě.
Jak to děláš?
- Jak dělám co? - Počkat.
To je ta samá značka jako na zastávce Valpineda.
Co?
Je to ta samá...
Jen víc rozbitá.
To je ta samá.
Jak to, že ji máš?
Ukradli jsme ji.
Já a můj manžel.
To nechápu.
Tvůj soused Aitor mě seznámil s mým manželem Davidem.
-Aitora jsem poznala na Valpinedě. - Aitor Medina!
Počkej, počkej!
Jeho máma vás vodí do školy.
Víš, jak to vím?
Vím to, protože už se to stalo.
Co už se stalo?
-Co se to děje? - Venku někdo křičí.
Ne, ne! Počkej!
Nico!
Nico, vrať se!
Jak víš, jak se jmenuju?
Dřív jsi tady bydlel.
Tady? Kde?
- Vedle se něco děje. -Ano, ale nechoď tam. Prosím...
- Nechoď! - Počkej.
To se mi zdá?
Ne. Počkej. Koukni, co mám.
Podívej.
Vidíš?
To jsou moje kazety. Kde jsi je vzala?
Protože bydlím ve tvém domě, Nico.
Tohle je tvůj dům,
- ale za 25 let. - Co?
Počkej.
Něco ti ukážu.
Podívej. Vidíš?
ZEMŘEL CHLAPEC
Vidíš?
To jsi ty, pokud půjdeš ven.
- Ne. To je trik. Jak to děláš? - Ne...
Ne, ne, není to trik, ale skutečnost.
- Tohle je skutečnost. - Lžeš.
Nico, počkej. Počkej! Koukni,
vím, co se zítra stane u vás ve škole.
Do hodin u vchodu do školy udeří blesk.
V celé škole vypadne proud a odpadne vyučování.
Když zůstaneš doma, uvidíš, že říkám pravdu,
když ale půjdeš ven, budeš zítra mrtvý.
Nico, Nico, prosím!
Prosím tě, nechoď! Nechoď ven!
Nico, prosím, prosím, počkej. Počkej!
Počkej! Zůstaň doma! Nico, prosím, nechoď ven!
Nechoď, srazí tě auto!
Když budeš přecházet, srazí tě!
Nico, prosím! Prosím, ne! Prosím!
Ano?
Mario, tady Clara, nevzbudila jsem tě?
Ne, právě jsem se vrátila z práce.
Není mi dobře, děti vezme do školy brácha, ano?
Jasně, v pohodě, nedělej si starosti.
Brzy se uzdrav.
Proč jsi vzhůru?
Aitorově mámě je špatně, tak vás do školy vezme její bratr Roman. Ano?
Haló.
Nico.
Mami, já měl sen. Ale nespal jsem.
Z televize na mě mluvila paní z budoucnosti.
Vero! Čekají na tebe na sále.
Proč je tady?
Pan Mendoza měl mrtvici.
Jistě. Doktor Fell ho včera operoval.
Pan Mendoza je váš pacient.
Co?
Vero, potřebujeme ho otevřít.
Doktorko Royová, půjdete se převléknout?
Jak jste mi to řekla?
Promiňte?
Co se to tu děje?
Co to má být? Co to děláte?
Je vám dobře, doktorko Royová?
Pojď, jdeme pozdě.
Opatrně s tím skateboardem, Nico, tuhle...
Vrátím se v pět, ano?
Co se stalo, strejdo Romane?
To nevím, zeptáme se.
Promiňte, slečno. Co se stalo?
Bouřka způsobila škodu na elektřině a jsme bez proudu. Vyučování odpadá.
Bože můj.
Pojďte, kluci, jdeme domů.
Ahoj Greto. Neviděla jsi Glorii?
Jakou Glorii?
Mou dceru Glorii. Jsem její máma.
- Ty si mě nepamatuješ? - Ne.
Ahoj Mirando.
Pablo, běž do třídy.
Můžu vám nějak pomoct?
Ano, hledám Glorii. Můžu s ní chvilku mluvit?
Glorii...
Glorii, Glorii Ortizovou. Gloria je... Mirando, to jsem já, Vera!
Promiňte, já vás neznám.
Hledám svoji dceru.
Vyučování odpadlo.
Nico si zapomněl klíče a jeho máma spí.
Claro,
já musím na letiště.
Běžte, kluci.
Ahoj Lidie. Jdu za Davidem.
Paní Velazquezová? Čeká v kanceláři. Můžete jít.
Davide!
Co se to děje?
Lidia mě nepoznává.
Šla jsem pro Glorii do školy a není tam.
Tvrdí, že tam ani nechodí.
Její učitelka Miranda mě taky nepoznává.
A Gloriina kamarádka Greta taky ne.
- Kam jsi Glorii odvedl? - Vy nejste paní Velazquezová, že?
Davide dost, vážně. Už vážně stačí. Já jsem...
Jsem vážně unavená, opravdu.
- Ten hajzl. To musí být German. - Kdo je do prdele German?
- Chvíli jsem vám věřil. Velmi dobře. - Kdo je German?
- To stačí, Davide! Tohle není vtipné! - Hele, nesahejte na mě.
Davide, to jsem já! Přestaň s tou debilní srandou!
- Řekni, kde je Glorie! - A dost!
Kdo jste vy a kdo je Glorie?
Glorie je naše dcera!
Nico mi říkal, že včera slyšel v domě pana Prieta křik.
Křičela tam žena, jakoby strachy.
Třeba to byla paní Weissová. Co myslíš, mami?
Viděl jsi něco, Nico? Nebo slyšel?
Ne, protože televize...
Podíval jsem se z okna, ale ne.
Špehovali jsme z mého pokoje, a víš co?
Mají stažené rolety a Bruno je uvázaný u boudy a vyje hlady.
Pan Prieto ho krmí každé ráno, ale dneska ne.
Aitore,
věříš na cestování v čase?
POLICEJNÍ STANICE
Jak to jen říct?
Já to nezačala.
Nevím, proč se David
a lidé v dceřině škole chovají, jako bych byla někdo jiný.
Vím, že to zní, jako bych lhala nebo byla blázen,
ale dovedu si to vysvětlit jedině tak, že jde o nějaký vtip.
Můžeš mi pomoct?
Ano, můžu ti pomoct.
Napřed se ale potřebuju zeptat na pár otázek.
Kdy jsi naposledy viděla dceru?
Včera večer.
Měla strach.
Bála se bouřky.
A toho muže, o němž tvrdíš, že je její otec?
David Ortiz je můj manžel.
Jakou situaci si s ním pamatuješ jako poslední?
Tutéž, včerejší večer.
Děláš nosem tohle a máš tam vrásku...
Lhal o takové hlouposti.
Začal zase kouřit.
Nic víc?
Nerozumím otázce.
Snažím se to pochopit.
Zdá se mi, že plýtváme časem.
Vero,
pokud ti mám pomoct,
pomoz mi to pochopit.
Do nejmenších detailů.
Jistě.
Než se všechno změnilo,
co si pamatuješ jako poslední?
Příběh toho kluka, který žil u nás v domě.
Souseda Aitora Mediny,
našeho kamaráda.
Aitor nám řekl, že zemřel.
Srazilo ho auto, když vybíhal z domu jiného souseda.
Nějakého muže...
Všechno to znělo hrozně, nějaký muž zavraždil svou ženu
a ten kluk to zjistil.
Pokračuj, prosím.
Potom...
Potom se mi o něm asi zdálo.
Objevil se na staré televizi a...
Haló?
Snažila jsem se ho zachránit před smrtí.
- Slyšíš mě? - Varovat ho, aby se zachránil.
Pamatuješ si jeho jméno?
Nico Lasarte.
A potom
se stalo něco hrozně divného.
Nico, prosím! Prosím, nechoď! Prosím!
Víc si nepamatuju.
V tuto chvíli můžu říct jen to, že jsi zmatená.
Zjistili jsme,
že nebydlíš tam, kde tvrdíš,
ani nejsi vdaná za Davida Ortize.
Neexistuje ani záznam o narození tvojí dcery.
Oficiálně se nenarodila.
Nenašli jsme žádnou její fotografii.
Ty taky žádnou nemáš.
Nikdo ji nikdy neviděl, Vero.
Život, o kterém vyprávíš,
existuje jen v tvé mysli.
Haló?
Hej!
Jsi tam?
Odpověz mi!
Hej!
Tady je pas, letenka a německé marky.
Děkuju.
STÁLE NEOBJASNĚNÁ SMRT DÍVKY Z UTRERY
Jak jí je, doktore?
Dobře, tohle je poslední test.
Výsledky neprokazují žádnou anatomickou odchylku.
Tvá mozková aktivita je optimální,
neurologická onemocnění tedy můžeme vyloučit.
To byla tvá první operace, při které jsi vedla tým chirurgů.
Vyjmula jsi mu z mozku meningiom.
Tohle vysvětluje všechno, co o něm víš.
To je pravda.
Davidovi odstraňovali meningiom, to si pamatuju.
Nedělala jsem to ale já, protože já neoperuju.
Vy jste neurochirurg.
Nebyla jsem ani na pooperačním, protože jsem byla doma s chřipkou.
Převzala to Monica.
Pojď se mnou.
DR. VERA ROYOVÁ
Toto je tvá kancelář.
Rozhlédni se tu a vzpomeneš si.
Jsi nejlepší neurochirurg v nemocnici.
Připojila ses k mému týmu předtím, než sis dokončila specializaci.
To není možné, abych měla všechny vzpomínky překroucené.
Měla bys jít domů. Prostředí ti pomůže vzpomínat.
Gloria je má dcera.
Lorena Garcíová.
Před 12 dny zemřela na sále.
To se ti nikdy předtím nestalo.
Nikdo ji operovat nechtěl, tys do toho rizika ale šla.
Bylo to nemožné, dokonce i pro tebe.
Předepsali ti sedativa a několik dní odpočinku.
Dnes ráno jsi se vrátila na operaci pana Mendozy,
ale můžeme ti tu dovolenou protáhnout.
Vero,
Lorenu Garcíovou sis vymazala,
zato mluvíš o Glorii Ortizové, smyšlené dívce, které jsi dala život.
A vymyslela sis, že David Ortiz je tvůj manžel,
protože sis spojila prvního pacienta s posledním.
Tvoje mysl opsala kruh.
Musí existovat i jiné vysvětlení.
Jaké?
Kam to jdeš? Vero.
Co to děláš?
Co se děje, Vero? Kam jdeš?
- Jsi vyděšená, to chápu, ale... - Ne, ne!
Nejsem vyděšená. Začínám plně chápat spoustu věcí.
Jako co?
Ty zvláštní věci,
celá tahle situace začala tou bouřkou.
Ta mohla všechno změnit.
Jak změnit?
Jak myslíš, že mohla všechno změnit?
Vero.
Možná jsem toho kluka zachránila.
- Musím zjistit, jestli zemřel, nebo žije. - Proč?
Abych získala zpět svou dceru.
Vero!
Vero, otevři ty dveře, prosím.
Haló?
JATKA PRIETO
SÍDLIŠTĚ VALPINEDA
Neboj se, Ángele. Všechno je pod kontrolou.
Chceš ji zkusti? Ano? Tak pojď.
NICO LASARTE - ZAVRAŽDĚNÝ - 1989
PŘELUD
NICO LASARTE JE FIKTIVNÍ POSTAVA KAREN SARDÓNOVÉ
- Mám tě, ty děvko. Stůj! - Klid.
Stůj. Vypáčila jsi dveře.
- Ne. Ne. - Co děláš v mém domě?
Je můj.
Co?
- To je můj dům. - Co to povídáš?
A býval to dům jednoho kluka. Nica Lasarteho.
- Nechápu, o čem to mluvíš. - Chci jen vědět, jestli je v pořádku.
- Co? - Byla tu stará televize a kamera.
Došlo k propojení přes tu bouřku.
Všechno se pak změnilo.
- Zlato? - Lásko, pojď nahoru!
- Jsi v pořádku, Úrsulo? - V podkroví!
- Co je s dveřmi? - Vloupali se sem, pojď!
- Lásko! - No to snad ne. Zase ty?
- Ty ji znáš? - To není možné.
- Přišla dnes do mé kanceláře. - Co?
Zavolej policii. Řekni, že se sem vloupala.
- Davide, potřebuju, abys mi pomohl. - Stůj. Nepřibližuj se.
Dobrý den, ano, před chvílí jsem volala, protože se k nám vloupali. Úrsula Abadová.
Stůj.
- Ano. Vrátila se... - Davide, poslouchej mě.
- Už jedou? - Ano.
Davide, prosím.
- Přestaň dělat, že mě znáš. - Kdo je to?
Ale my se známe!
Policie mi řekla, že patří k doktorům, kteří mi operovali ten meningiom.
Cože? Ty jsi neurochirurg?
Ne. Z neurochirurgie jsem odešla, když se narodila Glorie.
Chtěl sis udělat magistra,
abys dokázal otci, že jsi lepší než on.
Nežádal jsi o to, ale podporovala jsem tě.
Kdo je Glorie?
Glorie je naše dcera.
Co?
Zlato, já přísahám, že netuším, o čem to mluví.
Přísahám ti, že lže.
- Kdo si do prdele myslíš, že jsi? - Ne!
Slez ze mě!
- Kde je, Davide? - Nevím.
Davide!
Já nevím!
Co se to děje?
Celá ulice je bez proudu.
Proč je tu policie?
To nevím.
Vyšetřovatel Leira.
- Zdravím. - Dobrý večer.
Děje se něco?
Ne, jen hledáme tuto ženu.
Neviděli jste ji?
- Ne. - Ne.
- Je v pořádku? Udělala něco? - Ne. Je jen dezorientovaná.
Promiňte.
Dobrou noc.
Co se děje, mami?
K Davidovi a Úrsule se vloupala nějaká šílená ženská
a asi se schovala u nás.
Ale neboj, jsme v pořádku.
Kouknu na ně a jedu na letiště.
To kvůli té bouřce nezrušili lety?
Už jsem letěl v horší, mami.
Řekni strejdovi Romanovi, ať se zítra staví. Ángel má narozeniny.
Jasně.
Zámek byl skutečně vypáčen.
Je ti dobře?
Ano?
Ángele, to jsem já.
Ángele.
Odkud voláš?
Z budky u tvého domu. Vedle něj.
Dobře, uklidni se.
Uklidni se.
Poslouchej.
Poslouchej mě. Ty to nechápeš.
Uvědomila jsem si... Nechala jsem u tebe...
- Moc tě neslyším. Co jsi říkala? - ...hodinky.
- Co? - Chybí mi hodinky.
Nechala jsem u tebe hodinky. Nemůžu je najít.
Hodinky?
Nemám je.
Musí být u tebe na zemi.
Nebrala sis je?
Ne, nemám je. Já nevím. Podívej se po nich, musí tam být.
Dobře, neboj.
Jestlis je tu nechala, budou tady.
- Dobře? Poslouchej a dělej, co říkám. - Ano, jistě.
Mám ten pas.
Promluvíme si, než odletíš, ano?
Dobře. Budu v baru u letiště.
- Miluju tě. - Taky tě miluju. Moc.
Mami?
Aitore.
Zlato.
Budu muset na čas do Errejónu, do nové kanceláře.
Postará se o tebe strejda Roman.
Budu za tebou jezdit, jak to půjde.
Kurva! Kdo do prdele jsi?
Poslouchej! Vím, co pro tebe tohle auto znamená.
Co do hajzlu chceš?
Koupil sis ho od strejdy Romana z platu číšníka.
Ale kdo jsi sakra ty? Co?
Tvůj otec Armando byl vojenský pilot.
Sotva si ho pamatuješ.
Zemřel při nácviku manévrů.
Nevím, kdy se mezi námi přetrhlo pouto,
že jsem se proto neseznámila s Davidem a ten zůstal s Úrsulou.
Jakže jsme se to tedy měli setkat?
V roce 2001.
Den po tom útoku v New Yorku.
Každé ráno jsme jezdili stejným vlakem.
Skoro vždycky jsem seděla na stejném místě.
A někdy, jako to ráno, sis sedl naproti.
Když jsme dojeli do zastávky Valpineda...
- Jste v pořádku? - Ano.
- Neublížila jste si? - Ne, je mi dobře.
Vystoupil jsi se mnou, začali jsme se bavit a spřátelili se.
Jednou večer jsme šli do kina.
Potkal jsi Davida a seznámil jsi nás.
Já jsem Úrsula.
Od první chvíle jsem věděla, že to je on.
Na jaký jsme šli film?
Na Trosečníka.
Vím, že nesneseš pohled na padající letadlo.
Kvůli mě jsi ale udělal výjimku.
Ne, to není možné.
Měl jsi mě moc rád.
Vážně?
Měl jsem tě rád, a nechal tě utéct?
S Davidem to bylo na první pohled.
Jasně.
No, to byl úžasný příběh.
- Jen škoda, že se nestal, takže... - Ale stal.
Rád jsem tě poznal.
TERORISTICKÝ ÚTOK
Byl jsi v tom vlaku,
ale nesedl sis naproti mě.
Z nějakého důvodu sis tam nesedl.
Měla bys vyhledat pomoc.
Já musím jít.
Počkej. Počkej.
Co víš o Nicovi Lasartem?
Byl tvůj soused, chodili jste spolu do školy.
Co s tím má společného Nico?
Má dost společného s Hildou Weissovou.
S Ángelovou bývalou?
Ángel ji zabil.
A ten kluk to viděl.
Přejelo ho auto.
Já ho ale asi zachránila a v tu chvíli se všechno změnilo.
Tak hele. Vůbec nerozumím tomu, o čem tu mluvíš, ano?
Vím ale, že Ángel je s mojí matkou přes 20 let.
A neublížil by mouše. Už vůbec ne Hildě Weissové. Ona opustila jeho.
- To není pravda. - S někým mu utekla po pádu Zdi.
- Je to, jak říkám. - To je lež.
Tuhle verzi ti vnutil.
Ten chlap zabil svou ženu.
Mluvíš o manželovi mé matky, proboha!
- Co víš o Nicovi Lasartem? - Dost!
Poslední výzva...
Musím jít.
...pro cestující do Moskvy.
Dostavte se prosím k východu E24.
- Tady. - V pořádku, synovče?
Řeknu ti to jindy.
Dnes je hostem profesorka Karen Sardónová,
autorka románu Přelud,
vydaného před více než 20 lety.
Ve svém románu popisuje dvě souvztažné bouře,
jedna proběhla 9. listopadu 1989 a druhá v současnosti.
- Vítejte, paní profesorko. - Děkuji.
Jak jste věděla, že k tomu dojde?
Vidíte do budoucnosti, nebo realita předčí fikci?
Stejně jako kouzelník neprozradí své triky,
neměl by ani spisovatel odhalovat tajemství své inspirace.
Abych ale zodpověděla otázku: samozřejmě ne.
Nevidím do budoucnosti.
Má kniha se zakládá na příběhu, který mi někdo vyprávěl.
Je o schizofrenním chlapci,
jehož halucinace byly tak realistické,
že mě inspirovaly k sepsání románu.
Ten chlapec vám vnukl představu ženy z budoucnosti...
- Vero. - ...která hovořila skrz televizi.
Ne přímo on, jeho matka.
V tom příběhu je řada náhod, že?
Zapomněla jsi ji v nemocnici.
Co tady děláš?
Vím, že jsi byla u Davida Ortize.
Když jsem s ním mluvil, řekl, že zná Aitora Medinu.
A ten je pilot, tak jsem si řekl, že budeš tady.
KAREN SARDÓNOVÁ - PŘELUD
NICOVI LASARTEMU
Karen Sardónová ten příběh postavila na Nicovi Lasartem.
Vyprávěla jí o něm jeho matka.
Ta halucinace ale byla skutečná.
Byla jsem to já.
Prosím,
nech mě dokázat, že nejsem blázen.
Matematicky zajímavý Hilbertův prostor
je vlastně vektorový prostor nekonečné dimenze.
Druh Hilbertova prostoru v každém případě
nutně závisí na systému...
ničeho, protože hodina skončila.
Pokud máte dotazy, víte, kde mě najít.
Na příští týden
si přečtěte teorii kosmické sítě Richarda Gotta.
Maria Lasarteová za mnou přišla, protože byl její syn přesvědčen,
že mu život zachránila žena z budoucnosti,
která se objevila v televizi.
Chtěla vlastně vědět,
jestli ta bouře mohla vytvořit časoprostorovou červí díru,
něco jako videohovor v symetrickém paralelním čase.
- Co se stalo s tím chlapcem? - To nevím.
To mi jeho matka neřekla.
Mě zajímaly jen věci, které jsem mohla použít v románu.
Jistě, samozřejmě.
Zajímala vás jen ta kniha.
Ne.
Poslala jsem ho k odborníkovi.
Když jste s tím chlapcem ale nebyla v kontaktu ani tehdy,
víte, jak ho najít teď? - To samozřejmě nevím.
Vaše kniha je tedy čistá fikce, že?
Ano, to je. Pouhá představa.
Ale děje se to.
Ta bouřka.
A já. Pamatuju si Nica Lasarteho.
To nedokazuje, že žena z budoucnosti neexistovala jen v mysli
syna Marie Lasarteové.
Ani že vůbec Nico Lasarte kdy žil.
Mohl existovat jen v mysli té matky.
Jako tahle kniha.
A ta se může zakládat jen na mé představivosti.
Ale já existuji.
Existuji.
Řekla jsem vám svůj příběh.
A tyhle fotky taky existují.
Jsou důkazem toho všeho.
Nic nedokazuje nic.
Smysl v tom nacházíme my.
Víme jen, že mozek věří, že to, co prožíváme,
je skutečné.
Jeho úkolem je interpretace a vytváření rádoby reálných halucinací.
Co by se podle vás stalo, kdyby byla realita pouhou iluzí?
Kdyby tedy za stejných meteorologických podmínek
bylo takové spojení možné, jak bychom ho mohli navázat?
Proč to chcete zkoušet?
Proč?
Abych získala zpět svůj život
a rodinu, proto přece.
Já nevím. Ale kdyby to možné bylo,
museli bychom připravit naprosto stejné podmínky,
které nastaly při té první změně.
Na stejném místě, stejné elektrické propojení.
Půjčíš mi na chvíli hodinky?
Původní televize, stejná kamera a samozřejmě bouřka.
Co by se stalo,
kdybychom to všechno zařídili a bouřka skončila?
Most by se uzavřel navždy.
Ta bouřka začala před 53 hodinami.
Pokud je symetrická s tou z roku 1989, potrvá 72 hodin.
V tuto hodinu jsem vyrazila hledat dceru.
Pomůžeš mi?
Jak?
Potřebuju tu starou televizi a kameru.
Lasarteovi by je mohli mít.
Hledání v dokumentech se může protáhnout.
Potřebuju povolení, to za tuhle tvou historku nedostanu.
- Potřebuju víc. - Co například?
Něco přesvědčivého.
Prý vlastnil jatka a chtěl tam pohřbít svoji ženu.
Kdo se přizná k něčemu, co chtěl udělat,
ale neudělal, protože ho dřív chytili?
VRAH Z VALPINEDY CHTĚL ŽENU POHŘBÍT
Asi něco mám.
JATKA PRIETO
VYKRVENÍ
Kávu?
Něco na tom pořád nechápu.
Ty mi pořád nevěříš, viď?
Podívej.
Tohle je tvůj minulý život.
Tady je rok 1989 a tady přítomnost.
Pokud mluvíš pravdu
a vážně existuje brána k minulosti, která ti ji umožnila změnit,
proč máš pořád vzpomínky na chvíle, které se už nestaly?
Nejsi zvědavá, jak tvůj život vypadá teď?
Ale tohle je skutečnost.
To tělo je skutečné.
Skutečné taky je, že ty a já tady jsme proto, že máš ještě jeden život.
Ještě jeden velice skutečný život. Tento.
S lidmi, kterým na tobě určitě záleží.
Našla jsem to tělo.
Bylo fér, že jsi mi pomohl.
Pane vyšetřující,
chce s vámi mluvit soudce.
Hned se vrátím.
Tím tělem se všechno mění.
Podle soudce je hlavní identifikace. A ujištění, že nelžeš v tom, kdo to je.
Do té doby jsi podezřelá stejně jako majitel toho pozemku.
Ty nemáš děti, viď?
Bezdětní mají čas dělat, co se jim zlíbí.
Být nejlepší.
Taky jim toho ale dost uniká.
Řekl sis o něco, co vás přesvědčí.
Něco skutečného!
A já ti to dala. Tak co ještě chceš?
Počkej tady.
Všem jednotkám: Ztratil jsem Veru Royovou.
Opakuji: Ztratil jsem Veru Royovou.
Pokud ji najdete, kontaktujte mě přímo.
Kolegové mě před soudcem podpoří.
Když utečeš, jsi sama za sebe.
Obvolal jsem pár lidí a upravil platební karty.
Víc pro tebe udělat nemůžu.
HOTEL BELMONTE - POKOJ 1016
Ty jsi našel Nica Lasarteho?
Tohle by tě k němu mělo dovést.
Běž, než si to rozmyslím.
Hodně štěstí, zdraví!
Hodně štěstí, milý Ángele!
Hodně štěstí, zdraví!
- No teda. - Do toho!
Nuže...
Tak...
Davide, kde jsi?
Něco se stalo.
Ta žena, co se k nám vloupala...
Já vím, sleduju to.
...na jatkách Ángela Prieta...
Ne, Aitor letěl do Dubrovníku, bude tam přes noc.
Policie hledá neurochirurgyni Veru Royovou.
- Sdělila policii, že... - Ne, tohle je šílené.
...a poté uprchla.
Jsem ještě v kanceláři. Budu tam za pět minut, ano?
- ...žádné další informace... - Pa.
...ohledně identity oběti,
podle neoficiálních zdrojů by ale mohlo jít o bývalou ženu...
Kdo to byl?
Úrsula. Musím jít.
Co se děje?
S ní nic, něco se ale děje v rodině kamaráda.
Musím jít.
Večeře.
Ať ji neprošvihneš.
Doktorko Royová?
Mónico?
Co tady děláte?
Dostala jsem tuto adresu
a číslo pokoje.
- Můžu dál? - Nejsem tu sama.
Rozumím.
Podívejte...
Jak vám můžu pomoct?
Hledám Nica Lasarteho.
Neznáte ho?
Ne.
Není tady?
Já ho neznám.
S kým tu tedy jste?
To je moje věc.
Podívejte, paní doktorko,
nevím, co se to děje, ale měly bychom zavolat doktoru Fellovi.
Kam to jdete?
Stůjte, doktorko Royová!
Víte,
já netuším, co hledáte, ale tady to není.
Ne, ne! Ne!
Davide, promiň.
- Zavolám policii. - Nikoho volat nebudeš.
Že ne?
Jak dlouho jste spolu?
- Nejsme spolu. - S tebou nemluvím.
Od mé operace.
Není to ale tak, jak si myslíš, já ji miluju.
Žiješ ale s Úrsulou.
To je něco úplně jiného.
Řekni mi, co chceš, ať už je konec.
Podej mi ruku.
Dělej.
To nechápu.
Jestli tě znám jen z té operace,
- proč si na ni nepamatuju? - Co na tom sejde?
Pamatuju si celý život s tebou.
Pamatuju si i každý den těhotenství s Glorií.
Už vím, proč jsem tady.
Ty mě přivedeš k Nicovi Lasartemu.
- Přivedu tě leda na policii. - Neblázni.
Pracuješ v bance. Máš přístup ke spoustě klientských dat.
To jsou důvěrné informace.
Být tady je asi taky celkem důvěrné.
Dobrý večer.
- Dobrý večer. - Dobrý večer.
Pamatujete si na mě?
Já si vás totiž pamatuju moc dobře.
Haló?
Je tu vyšetřovatel Dimas.
Díky.
Začneme od začátku.
Podle policejní zprávy z roku 1989
vás 11. listopadu nějaký kluk,
váš soused Nico Lasarte,
obvinil z vraždy vaší ženy.
Dobrý večer.
Nikdo mu nevěřil, bylo to jeho slovo proti vašemu
a vy jste obhájil svou verzi.
Někdejší dětský výmysl se ale dnes stal skutečností.
Byly to dva dny staré události, z 9. listopadu.
Toho dne padla Zeď a svět se změnil.
Podle vašeho prohlášení
toho dne vaše žena Hilda Weissová řekla,
že jede do San Narcisa navštívit kamarádku.
...možnost pro východní Němce cestovat svobodně...
Do policejního záznamu jste uvedl,
že se manželka chystala vrátit po pádu Zdi
do Berlína.
Podle mě jste ale lhal.
Vůbec se do Německa vrátit nechtěla.
Velmi jste uvítal, když se rozhodla na den odjet.
Říkal jste si, že toto rozhodnutí vytvoří očekávanou příležitost.
Jo, něco takového. Zhruba.
Mami?
Už jdu.
Promiňte. Máte hovor.
Ano?
Zlato, kvůli té bouřce zavřeli silnici do San Narcisa.
Budu tu muset zůstat přes noc.
Jasně, nic se neděje.
- Tak zítra. - Ahoj.
Haló?
Vrátí se až zítra.
Claro,
slibuju, že s ní promluvím.
Všechno se změní, ano?
Ángeli...
Miluju tě.
Já tebe taky.
Pane Prieto,
co se té noci stalo?
Zabil jste svou ženu?
Co je?
Lásko moje!
Škrábla jsi mě.
Ángeli.
Ty jeden sráči.
Hildo! Hildo, prosím.
Hildo!
Hildo! Claro, ne!
Claro!
Hildo, neblbni!
Hildo! Ne!
Zabil jste svou ženu.
Ano, nebo ne?
Odpovězte, prosím.
Chci právníka.
Mám právo nevypovídat.
Tyhle hodinky našel Nico Lasarte u vás doma.
Důkaz, že jste měl spolupachatele.
Nico Lasarte si na těch hodinkách všiml takového detailu.
Detaily jsou důležité, pane Prieto.
Všiml si drobného gravírování.
„C. M.“
Ukážete nám hodinky?
Cože?
Vaše hodinky, prosím.
Děkuji.
To jsou iniciály vaší současné ženy.
Clary Medinové.
Fakta hovoří jasně.
Jen ona se mohla chovat jako Hilda a zařídit její zmizení.
A já mám podezření, že jste jí pomáhal.
Příjemný let.
- Děkuji. - Není zač.
Půjde to?
Ten chlap, co dělá pasy, je fakt dobrý.
Udělej, co jsem řekl,
a s nikým se moc nebav.
To jsou samé domněnky. Nemáte žádné důkazy.
Nico Lasarte měl hodinky usvědčující vaši tehdejší sousedku
Claru Medinovou a vy jste to věděl.
Našel jste si tedy způsob, jak je na jeho úkor získat zpět.
Promluvíme si, než odletíš, ano?
Dobře.
- Miluju tě. - Taky tě miluju.
Moc.
Co se děje?
Mám důkaz.
Určitě jsi to viděl?
Prověřili jsme všechno, co jsi nám řekl.
Máme ale problém, chlapče.
Tvůj soused, pan Prieto,
nahlásil, že se k němu někdo vloupal a ukradl zlaté hodinky.
Říkal také, že jeho žena odjela.
Opustila ho s bývalým přítelem z Německa, její rodné země.
Nico se spletl.
Nikdy by si ale nevymyslel,
že něco u pana Prieta viděl, jen aby se sám kryl.
Problém ale je, že na bankovních účtech jeho ženy
jsou transakce z Berlína
a podle seznamu cestujících tam odletěla.
Pro to musí existovat vysvětlení. Když můj syn říká, že viděl...
Váš syn nám, paní Lasarteová, řekl neuvěřitelný příběh
o ženě z budoucnosti, která mluví z televize.
Řekl, že informace o Ángelu Prietovi mu dala ta paní.
Musíme najít způsob, jak toto nedorozumění vyřešit.
Napadá mě teď jediná možnost.
Klid.
- Přestaň! - Já to viděl.
- Zdravím. - Dobrý den.
To jsou moje hodinky?
Vrať panu Prietovi ty hodinky.
Když slíbíš, že už to neuděláš,
bude to naše tajemství.
Všechno bude v pořádku. Ano?
Ten kluk a jeho matka se pak odstěhovali.
Už jsem ho znovu neviděl.
Měl to v hlavě popletené.
Vidíte to moc jednoduše.
Nico Lasarte udělal chybu, že to, co o vás věděl,
smíchal s neuvěřitelným příběhem o ženě z budoucnosti.
Proto mu nikdo nevěřil.
Je jen otázkou času, než forenzní práce dokážou,
že tělo, které jsme našli, patří vaší bývalé ženě.
Nicolás Lasarte.
A potom Nico Lasarte tu bitvu vyhraje.
Po více než 20 letech,
ale vyhraje.
Byl naším klientem stejně jako jeho matka, a podle tebe žil v mém domě?
Vyhledáme jeho pohyb.
Schválně, jestli najdeme jeho adresu.
Tohle musí být on, Nicolás Lasarte Leira.
Kruh se uzavírá, pane Prieto.
Řeknu vám, co se stalo Nicovi Lasartemu.
Byl posedlý dokazováním, že se o vás nepletl.
Mohl ale jen čekat,
než se vrátí ta žena z budoucnosti a navede ho.
Počítal, kolik hodin bouřky zbývá,
a tipoval, že až skončí, brána se zavře.
A to se taky stalo.
Něco v budoucnosti zamezilo další komunikaci.
Měl spoustu otázek
a jeho matka chtěla odpovědi.
Testy dokázaly, že vědomě nelhal.
Důvodem jeho obsese tedy musela být
mentální porucha.
Jeho matka se rozhodla odjet
a živit v sobě naději, že jednoho dne syna někdo vyléčí.
Byl to ale jen začátek dlouhé noční můry.
Začalo to psychology,
pokračovalo psychiatry.
Následovalo přijetí na kliniku, dokud se nepodvolil druhým.
Před sebou ale neklesl.
Popřel existenci Very Royové, aby ho nechali být.
Nico Lasarte ale věděl, že jste vinen.
Nechápal, proč se ta žena, která ho před vámi zachránila,
nevrátí, aby mu pomohla.
Nico Lasarte tedy na Veru Royovou nikdy nezapomněl.
Horní patro.
Pošta mu posledních pět let chodí sem.
Hele...
Jsme vyrovnaní?
Její jméno tenkrát neznal, ale měl vodítko.
Tak se ho držel.
A čekal.
Jeho budoucnost a minulost
se v tu chvíli spojily
a on byl vyděšený.
Všechno, kvůli čemu ho ostatní považovali za blázna,
se přímo před ním stávalo skutečností.
Ale nevěděl, jak se k ní dostat.
Co by jí řekl?
Jak by mu mohla uvěřit, když nezažila to, co on už věděl?
Přestal hledat odpovědi
a přál si, aby je nikdy nehledala ani ona.
Dotyk motýlích křídel někdy ale bývá velmi krutý,
když k němu dojde na místě a v čase, které nahrávají změně.
Čekala jsem na tebe.
Promiňte.
- Jste v pořádku? - Ano, nic mi není.
Pomůžu vám.
Jmenuji se Nicolás Lasarte Leira, pane Prieto.
A žijeme v systému, který je chaotický
a drasticky změnitelný.
Nico mě požádal, abych přišla, kdyby k tomuto došlo.
Abych ti pomohla si vzpomenout.
Vzpomenout na co?
Nejlepší bude, když to zjistíš sama.
Kde je?
Jdi domů, mami.
Mrzí mě to.
Už dva dny jsem zaseknutý.
Od chvíle, co jsi přišla na stanici a nepoznala mě.
Mluvila jsi o životě, který jsi žila, když jsem byl malý.
Takový život jsi se mnou neměla.
Nemohla jsi ho mít, protože já jsem ti ho změnil.
Tím, že jsem tě našel.
Měla jsi ale ty vzpomínky.
A mě jsi vymazala.
Nechal jsem doktora Fella, ať si všechno vysvětluje po svém a...
čekal jsem.
S nadějí, že si vzpomeneš.
Že si vzpomeneš na nás, Vero.
Chtěl jsem jen pochopit
svoje zážitky z dětství
a proč ses nevrátila.
Nevěděl jsem, že ten den, kdy jsi měla potkat Aitora, potkáš mě
a všechno se změní.
Snažil jsem se, abys mě nenašla,
protože jsem nechtěl, aby se všechno zase změnilo,
protože tě miluju a nechci tě ztratit.
Téhle chvíle jsem se bál roky.
Bál jsem se dne, kdy objevíš naše propojení v přítomnosti.
Všechno jsem si představoval.
Všechny možnosti.
Ale ne tu, že na mě zapomeneš přes noc.
Že se vrátíš k životu, který jsi nežila,
protože jsem ti ho změnil.
A pak přišla ta bouřka.
Potřebuju tu kameru.
A televizi.
Nic z toho si nepamatuju.
Vyhodil jsem to už dávno.
Ne.
Někdo se vloupal k Davidovi.
Vypáčila jsi dveře.
To jsi byl ty.
Abys vyzkoušel spojení. Chtěl jsi to vědět.
Taky by mě to zajímalo.
Haló?
Ano, zkusil jsem to.
Došlo mi ale, že je to chyba, a odpojil jsem to.
Nemohl jsem riskovat nové spojení, které mi změní minulost
a všechno, co jsem udělal pro naše setkání, Vero.
Nechám tě ale, ať najdeš ty mě.
Ať vidíš, kdo je ve skutečnost David Ortiz,
a najdeš mě.
Musíš se vrátit
do roku 1989 a vyrůst,
aniž bys mnou byl posedlý.
Musíš na mě zapomenout, aby ses mě nesnažil hledat.
A musíš zapomenout i na Ángela Prieta.
Kdyby ho totiž v minulosti chytli, zapletl by do toho Claru.
To by ovlivnilo Aitora a já ho musím potkat,
což by se stalo, kdybys tomu nezabránil,
protože jen tak poznám Davida a získám zpět svoji dcerku.
Co když to nevyjde?
Nemůžeme mít pod kontrolou všechno, co se může stát.
- Ten risk podstoupím. - Ne.
Chci být tvá vzpomínka.
Prosím.
Zůstaň se mnou.
Haló.
Už si na mě vzpomínáš?
Tohle je skutečné.
Musíme se vrátit
do roku 1989.
Ne.
Já nemůžu.
Ne, promiň.
Co to děláš?
Já jsem tě zachránila.
Teď jsi na řadě ty.
Ahoj.
Ahoj Nico.
Kdo jsi?
Poslouchej.
Já jsem ty
a ty jsi já.
Kde je žena z budoucnosti?
Musíš mi pomoct.
Prosím.
Teď ti řeknu něco moc,
moc důležitého.
Mami.
- Co se děje? - Nic.
Jsi smutná?
Ne. Jsem moc šťastná.
Poslyš,
že tohle není sen?
Co není sen, mami?
Ani se odtud nehni.
Vero, lásko, jsi v pořádku?
Co se děje? Je ti dobře?
Měla jsem noční můru.
Už zase, lásko?
Jak už zase?
Vero, už pár dní se chováš zvláštně.
Kde...?
Kde je ta kamera
a televize, které byly tamhle?
Zlato, tam nikdy žádná kamera ani televize nebyly. Vážně je ti dobře?
Vero!
Kam to jdeš?
Co se to proboha děje?
Vero, ty mě děsíš.
Odkud jsou ty sirky?
Už je to tu zase, brouku. Řekl jsem ti, že jsou z hotelu v Seville.
Vážně se to stalo.
Ángel je na svobodě.
Dodržel slib.
Vero.
JATKA PRIETO
Ano, chápu.
Dáte si kávu?
Děkuju.
Přijel vyšetřovatel.
Rozumím.
Pane.
Tělo našla nějaká žena, neřekla nic.
Jen že to tělo patří bývalé ženě majitele jatek.
Problém je, že podle našich informací žije v Berlíně.
Která to je?
Tamta.
Chci vědět, jak jste to tělo našla, a proč myslíte, že je to Hilda Weissová.
Já věděla, že to budeš ty,
Nico.
My se známe?
Ano.
Jen si to nepamatuješ.
Překlad titulků: Anna Petráková