Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
RUSSLANDS ARKTISKE KYST
-Night of the Living Dead. -Ja.
Zombieangrep. Vi prøver å zombie-sikre hjemmet vårt.
Hvis du ser over toppen,
kan du se zombieøynene.
Man kan se dem.
De er rett der.
De er massive.
Hodene er cirka så store.
4 ÅR I PRODUKSJON
La kampen begynne.
3375 FILMEDAGER I 60 LAND
400 000 TIMER MED KAMERAFELLEOVERVÅKING
6 600 DRONEFLYVNINGER
Greit, jeg kan se agnet.
911 DAGER TIL SJØS
2 000 TIMER MED DYKKING
600 MANNSKAP LAGDE OVER 200 FILMREISER
DETTE ER HISTORIEN DERES...
Teamet har ankommet de fjerne øyene i Fransk Polynesia,
sør i Stillehavet.
Her er haiene totalfredet.
Dette er ett av de få stedene som er igjen
hvor de fremdeles finnes i samme antall som tidligere.
Klar.
Dykkere, dette er dekket.
Er det mottatt?
Ja, vi hører deg klart og tydelig. Kan du høre meg?
Jeg kan høre deg klart og tydelig, over.
Nyt dykkingen deres, og la oss finne noen haier.
Krysser fingrene.
Å finne haiene er ikke et problem.
Greit, her er de.
Wow.
Rikelig med haier.
De er samlet i hovedkanalen
og henger i tidevannstrømmen.
Men å jobbe mot sånne sterke strømmer
er tungt arbeid for dykkerne.
For å filme haiene som jakter om natten, trenger de kraftige undervannslys.
De har montert dem på en scooter, som hjelper til med strømmen.
En motor på undervannsscooteren...
LYSOPERATØR
...som gir dykkerne fremdrift.
Her er lysene.
De er festet til fronten.
På siden bak her har du propellen.
Det er som en torpedo med lys.
Utstyret er skapt for å lyse opp et stort nok område av korallrevet
til å kunne fange alt det spektakulære på film.
Det er litt nifst...
...å se haiøyne som reflekteres.
Lysene fungerer godt,
så mannskapet synker ned mot kanalen.
Uberørt av lysene
starter haiene å jakte.
Wow. De er her alle sammen, hva?
Dykkerne nærmer seg varsomt,
men holder avstand til haiene.
Rikelig med haier, og en annen stemning enn på dagtid.
Disse haiene er på. De er aktive.
Vær forsiktig der inne.
Akkurat når haiene blir livligere,
slutter lysutstyret å fungere.
Tilbake til båten.
ØST-RUSSLAND
Det er få arter mer unnvikende en sibirtigeren,
og Our Planet-mannskapet har funnet på
en bemerkelsesverdig plan for å filme dem.
Vi skal inn i skjulene
med en forhåpning om å filme omtrent...
KAMERAMANN
...800 timer...
...i en liten trekasse, innen slutten av filmingen.
For å ha en sjanse til å filme tigeren
må de leve i hjertet av tigerområdet selv.
De bruker spesialbygde skjul
akkurat stor nok til én person å bo i.
Det er litt som en campingvogn...
KAMERAMANN
...men en bisarr vintercampingvogn
hvor man ser etter et sted med god utsikt til tigere.
Skjulene må plasseres nøyaktig
for å få den beste sikten.
Men kanskje noen er litt for nøyaktige.
Jeg vet ikke, det er som å akkurat ha flyttet til et nytt hus,
og man vet ikke hvor noe er.
Men problemet er at dette huset er...
...veldig lite.
Og man har mange ting her.
Kamerateamet skal bo inne i disse skjulene
i de neste to vintrene.
-Sees senere. Ha det, Paul. -Takk. Ha det.
Ha det.
I seks dager om gangen kommer de ikke til å åpne døren engang.
Nei, jeg blir ikke der inne.
Sibirtigere har det største området av alle katter,
og de er svært skye.
Ved å bo i disse skjulene
håper de å få en sjanse til å være der i riktig øyeblikk
uten å forstyrre tigeren.
Mens de andre sitter tålmodig i kassene sine,
bruker Kieran kunnskapen til lokale forskere
til å bygge et nettverk med kamerafeller
over hele tigerlandskapet.
Det minst behagelige jeg noen gang har gjort.
Den minste bevegelse vil utløse kameraene,
så han må returnere regelmessig for å sjekke fangsten.
DAG 15
De første tegnene er ikke så lovende.
Ser ut som enda mer av ingenting.
Pokker.
NORDØSTLIGE CANADA
Et Our Planet-team er i det kanadiske Arktis.
De har hørt rapporter om at på noen få steder langs kysten,
og i bare et par uker i året,
har isbjørner lært å gjøre noe ekstraordinært.
På hovedbasen ved Barnoin River i Quebec
viser bjørnguiden Alain dem noen fristende opptak
fra året før.
Tvunget til lands av sommerens issmelting,
har bjørnene her lært å fange fisk i elvene.
Dette korte måltidet gir dem verdifull energi
i den stadig lengre isfrie sesongen.
Det er mye fisk der borte,
og noen ganger fisker ulver med dem.
Bra, forventningene er ganske lave.
Ja, akkurat, ja.
Men bare noen få elver er grunne nok
til at bjørnene kan fange migrerende fisk.
Disse er over hundre kilometer lengre nord,
og bare tilgjengelig for mannskapet via et lite sjøfly.
Hvis du sier at vi får bra vær,
er sjansen for å se isbjørner som fisker laks de neste to ukene,
bare 90...
...95.
-Perfekt. -Ikke så farlig.
DAG 2
Uaffisert av duskregnet
tester teamet utstyret sitt.
De håper å filme det aller første undervannsopptaket
av isbjørner som fisker,
og har bygget en spesiell kamerafelle til oppgaven.
Ja.
Bra horisontalt?
Nei, det er litt skjevt, tror jeg.
Når det fungerer...
...gjør de resten av kameraene sine klare.
Alt de må gjøre nå
er å få dem foran en isbjørn.
DAG 3
En halv til tre kilometer med tåkeduskregn,
så...
ikke passende vær for flyving.
Dere flyr kanskje halvannen kilometer
før dere kommer til en tåkebanke,
og...
man ser ingenting, og man sitter fast.
DAG 4
-Enda en dag i leiren. -Ja.
Vi tenkte å veie oss selv med alt utstyret vi startet med i går.
14,5 kg.
DRONEPILOT
Dronen er veid.
112, nå er det 93.
Kjære vene, dette er ikke bra.
Jeg er over vektkapasiteten, flyet blir for tungt,
og det ser ut som, siden jeg er tjukkest,
blir jeg etterlatt, og jeg er ikke glad for det.
Skal vi ta en titt på dette. Hva er vi på?
Vi er på 102.
-Hva? -Jeg vet!
For mange pannekaker har blitt spist.
DAG 5
Det som bekymrer meg, er at vi kun har én uke til.
Absolutt.
Vær dikterer alt vi gjør, hver dag.
I Fransk Polynesia er det gode nyheter.
Lysutstyret funker igjen.
For å filme den ultimate sekvensen
må mannskapet inn blant haiene,
og da trenger de ekstra beskyttelse:
bitesikre ringbrynjedrakter.
Hvis man ikke bruker det,
har man en stor sjanse for å bli bitt.
Vi har alt på stell med sikkerheten...
KAMERAMANN
...så det er ingen frykt, bare...
intensitet, begeistring, spenning.
I kveld samles haiene i enda større mengder.
Det er mange haier.
Ved å bruke all erfaringen sin
dømmer Doug nøyaktig øyeblikket når de går nærmere.
De virker ok i kveld. Jeg drar inn.
Ved å beholde roen og bevege seg sakte
kommer kameramannen inn i midten
av de jaktende haiene...
Det er mange haier.
...og klarer å filme hundrevis av rovdyr
midt i en spiseorgie...
uten å bli en del av den.
Veldig gode scener.
Jepp. Fantastisk.
Man er midt i en predasjonsscene,
og man føler seg veldig liten.
I dag oppstår sånne utrolige scener
bare på steder som Fransk Polynesia, hvor haier er fredet.
Det er så mange haier som jaktet sammen,
og er så nærme hverandre,
at det er som en elv.
Det er virkelig spesielt.
Jeg liker virkelig denne delen.
Disse topprovdyrene har en viktig rolle
i helsen til kystfarvannene våre.
Det er avgjørende at vi freder haier i alle havene våre,
så bestandene nok en gang blir sterke.
ØST I RUSSLAND
En måned med filming av tigerne,
og de uinteressante dagene går sakte.
Ikke mye annet å gjøre enn å vise dere rundt i skjulet.
DAG 39
Men vi må gjøre det fort og veldig stille.
Nå skjer det.
Den store kniven min,
termometer,
boks med nøtter,
satellittkommunikasjonsenhet,
te, kaffe,
toalettpapir,
bluss for å skremme bort tigerne,
hvis de vil spise meg.
Usannsynlig.
Bivuakksko for å holde føttene varme,
kjele, kokeapparat,
alle gasstingene mine,
flaske til å tisse i.
Der er toalettet.
Jeg sitter på den én gang om dagen så jeg kan kose meg litt.
Selv jeg kjeder meg nå.
DAG 62
To måneder har gått og Kierans rutinekontroller er godt i gang.
Virker som at kameraet fremdeles fungerer.
Det er mye opptak på dette...
kortet.
Spørsmålet er, av hva da?
Mye tigermat.
Men fremdeles ikke noen tiger.
Kult.
Vi fikk en gaupe.
Første gang vi har fått noe som det her.
Det er ikke en tiger, med det er et ganske kult dyr.
Men ikke det de leter etter.
Men den kvelden får Paul en besøkende.
DAG 75
Det virker som at jeg er omringet av kanskje to tigere.
Jeg vet ikke om dere kan høre det, men den...
brøler fremdeles ute på stien,
og det virker som...
at det er enda en tiger...
som også brøler tilbake.
Så...
jeg er tydeligvis på rett sted.
Jeg håper de fortsatt er her i morgen tidlig.
Det er en utrolig lyd.
Dessverre var ikke de to tigerne der den neste morgenen.
Wow, det er nydelig.
Men forskernes kamerafeller bekrefter Pauls nattbesøk.
Ikke noe snorking i kveld, Paul.
Nei, vel, det trekker dem hit.
-Vakkert, hva? -Ja, det er herlig.
Krysser fingrene.
Så vi burde se denne tigeren.
Frustrerende nære, men fremdeles ikke filmbart.
12 MÅNEDER SENERE
Det er deres andre år med filming,
og kamerafelleteamet finner noen lovende tegn
på vei bort til høydedraget.
Veldig ferske.
Og den er på vei i riktig retning.
Fortsatte ned stien, og så gikk den mot dette området
der det ikke er noe snø.
Det ser ut som at tigeren gikk opp fjellryggen til der kamerafellene er.
Laget har nå lært seg, ved å prøve og feile,
de mest sannsynlige tigerrutene gjennom skogen.
Men Kieran vet av erfaring
at kattene fremdeles er veldig sensitive på tegn av mennesker i området deres.
For å lykkes trenger man mye flaks.
Endelig begynner kamerafellene å gi utbytte.
Å, jeg kan ikke tro det.
Dette er to år med arbeid.
To år med arbeid for
bare minutter med opptak,
og...
når man ser dette, er alt sammen verdt det.
Dette er den perfekte settingen, denne fjellryggen,
hvor man har fjell i bakgrunnen, man har bra lys
og lysblink som driver på, og dette utrolige dyret...
Jeg vet ikke, det er...
Ja, det er utrolig.
Det er ikke noe suksessgaranti i skjularbeid.
En tiger må vise seg,
som gjør de to vintrene som skjulteamet har hold ut
til en fantastisk utholdenhetsprestasjon.
Takket være innsatsen til alle som var involvert,
har vi nå et par dyrebare bilder
av de gjenværende sibirtigerne på planeten vår.
La kampen begynne.
Å jobbe i en varm, dampende, myggfylt jungel
er en prøvelse for alle ogenhver.
Det var dypt der.
Jeg tror det er ganske dypt.
Det er hva vi kaller et hull.
Men fra et filmeperspektiv
er denne spesielle flekken med regnskog
virkelig et helvete.
Dette er latterlig.
For de som er villige til å prøve seg i sumpen,
er Suaq-reservatet i Sumatra
hjemmet til noen unike dyreoppførsler.
Orangutangene som lever her har lært å lage og bruke verktøy,
og er de eneste ville medlemmene av arten som vi vet gjør det.
Helt uberørte orangutanghabitat er ikke lett å finne.
Og etter tre utmattende dager med reising
får de sin første smak på utfordringene som kommer.
Det føles nesten ut som om hele skogbunnen
er vevd sammen.
Noen ganger tror jeg at jeg kan ta tak i en plante her...
REGISSØR
...og hvis jeg dro til, ville noen falt 50 meter den veien.
Noe man ser overalt, er disse luftrøttene.
De er som krokketbøyler, og de er overalt i skogen.
Så man går helt vanlig,
foten hektes fast i en av dem, og så går man på trynet.
Klokka er ikke 06:30 engang, og jeg er gjennomvåt.
Bare moro.
En del av skogens humor.
Går det bra?
Orangutangene tilbringer all sin tid oppe i trekronen,
kommer aldri ned på bakken og flytter på seg hele tiden.
Så problemet blir å holde følge med dem...
og å filme dem gjennom bladverket.
Uvitende om strevingen som holder på under,
er orangutangene i sitt rette element.
Vi har løpt gjennom underskogen
og prøvd å filme en orangutang med babyen sin,
men hun er alltid ti sekunder foran oss.
Det går alltid på sekunder.
Man setter opp kameraet, har et par sekunder på å klargjøre det, fokusere,
men innen den tid har hun som regel dratt videre,
så man får ingenting.
KAMERAMANN
Ingenting.
Det er så å si umulig.
Vel, ikke umulig.
Skal vi bare kalle det vanskelig?
Vanskelig.
Veldig vanskelig.
Matt, jeg har et viktig spørsmål til deg.
Ja, hva er det viktige spørsmålet, Huw?
Hva tror du filming per oppsett-raten er?
25 til én.
Så 25 ganger...
25 ganger kamera på, kamera av...
Slepe kamera og stativ gjennom jungelen.
Slepe, ja, skrape seg opp på leggen...
Gå med vann opp til midjen.
Etter alt det ender vi opp med bare...
Ingenting. Vi ender opp med ingenting.
Når dager blir til uker...
begynner jungellivet å ta på helsen til Matt,
og han blir nødt til å ta seg litt fri.
Det er en tvungen pause.
Jeg har dette...
Det er allergi til en plante som giftsumak, eller noe.
Uheldigvis har det slått til på hele baksiden av beina mine.
Jeg prøver å få litt sol på det for å tørke det ut.
Jeg er ikke fan av soling, men, du vet...
Visse situasjoner krever det, og dette er en av dem.
NORDØSTLIGE CANADA
Endelig har vi vær til å filme isbjørner.
Vi har sittet her i noe som virker som en evighet, men kanskje ti dager.
Men...
i dag er dagen.
DAG 10
Endelig har regnet gitt seg nok sånn at teamet kan reise nordover.
Når de er oppe i luften for første gang
blir det klart at alt regnet har hatt en innvirkning.
Det er mye mer vann overalt enn vanligvis.
Noen i det området, kanskje.
Bjørn til venstre.
Endelig finner mannskapet en bjørn.
De tilnærmer seg til fots,
og håper å endelig filme sekvensen sin.
Men når de kommer nærmere,
ser de at det ikke er som det burde være.
Selv om det er bjørner her, er det ikke noe tegn på fisking.
Det virker som at alt regnet har fylt opp elvene
mye høyere enn normalt,
som lar fiskene svømme rett opp motstrømmen til innsjøene
uten å bli fanget i dammer på veien.
Kanskje dette er grunnen til at bjørnene ikke fisker.
Under vann blir det teamet fryktet, bekreftet.
På denne tiden av året burde elvene være stappfulle av fisk.
Men det er ingenting her for bjørnene å spise.
Teamet må til slutt innrømme at de har blitt slått av været,
og må dra hjem tomhendt.
Hele poenget med ferskvannfilmen vår var å demonstrere hvor viktig det er
at rett mengde med vann treffer disse systemene på rett tid.
Dette demonstrerer det så å si perfekt,
i og med at feil mengde vann har truffet systemet,
og oppførselen vi ville filme, ikke vil skje.
Det er bra for fisken, men åpenbart dårlig for bjørnene og for oss.
Vi har ikke en sekvens, tror jeg, av den enkle grunn
at vannivåene er for høye.
Fisken er ikke fanget, bjørnene får ikke mat.
Vi kan ikke filme noe som ikke skjer.
Veldig frustrerende. Jeg tror alle føler at vi mislyktes på en måte.
Men det er naturen. Man vinner ikke alltid med naturen.
Det har foregått her i 20 år for Alain, men ikke i år, nei.
Været i Arktis i løpet av årene har blitt veldig rart,
og denne sommeren har det vært det verste været på 15 år.
Det har bare regnet hele sommeren, vært overskyet,
høye vannivåer sånn at fisken ikke kom seg opp til...
De kom seg opp til innsjøene for fort og bjørnene får ikke fiske.
Så det er...
rare miljømessige klimaendringsfaktorer som er...
Som slår hardt til i Arktis, og...
dette er et godt eksempel på det.
Ettersom klimaet endrer seg, blir planetens vær
og flyten til ferskvannet
mye vanskeligere å forutse.
For et filmmannskap er dette frustrerende,
men for dyrelivet er denne raskt skiftende verdenen
en trussel mot selve overlevelsen deres.
I Sumatra er de store forventningene fremdeles på Matts skuldre.
Han må presse på med søket for å finne orangutanger som bruker verktøy.
Fremdriften har vært ganske treg så langt,
men ofte kan en månedslang innspilling kokses ned
til bare et par minutter med handling.
Huw og Matt gir ikke opp,
for de vet at flaksen kan snu på et øyeblikk.
Å, bra.
Ja, bra.
Når man hører den klukkelyden...
er det de som spiser maur.
Så man kan høre det et stykke unna.
Orangutanger bruker ofte verktøy når de leter etter maur.
Dette kan være øyeblikket som mannskapet har ventet på.
Bare gjennom et lite vindu i bladverket
får de sitt første glimt av det de kom for.
En hunnorangutang bruker et pinneverktøy
for å grave ut maur fra reiret deres.
At dyr bruker verktøy er ekstremt sjeldent,
selv blant våre nærmeste slektninger.
Dette er et banebrytende øyeblikk for teamet.
Det er en utrolig ting å se og være vitne til.
Jeg er ganske overveldet over at vi faktisk fikk dette.
Det har vært tungt, men det var verdt det.
De sumpete forholdene som gjorde det vanskelig for mannskapet,
er også det som har beskyttet denne lille regnskogflekken
fra utnyttelse.
I dag opprettholder dette området den høyeste bestanden
av sumatranske orangutanger i hele verden,
og anses å være den siste levedyktige populasjonen som er igjen.
Om bare et par tiår
vil over 50% av Sumatras regnskog være borte.
Det som er igjen, kan være borte
innen levetiden til disse individene.
VEST PÅ GRØNLAND
Store-isbreen på Grønland
er der Our Planets mest nervepirrende innspilling fant sted.
Isens forside strekker seg 100 meter over havoverflaten
og 400 meter under den.
Om sommeren brytes blokker på størrelse med skyskrapere av,
og all den neddykkede isen kommer rasende mot overflaten.
I løpet av tre ukers filming vil det kanskje bare skje én gang.
At isen faller, betyr at breen beveger seg
og kan kalve hvert øyeblikk.
Et transporthelikopter har kommet med det landbaserte teamet,
men luftteamet, i et annet helikopter, er forsinket.
Alt de kan gjøre er å sette opp en camp og vente.
Med 24-timers dagslys
kan en kalving filmes når som helst, dag eller natt.
20 FILMEDAGER IGJEN
Flere små deler.
Ja, og der nede også.
Den må falle.
Ja.
16 FILMEDAGER IGJEN
Det er nesten midnatt nå.
Det er fremdeles dagslys.
Og hvis lyset ikke var nok til å holde deg våken,
så hører man masse lyder,
og jeg tror de høres enda høyere ut når man er i teltet sitt.
Du skynder deg ut, og alt blir stille. Idet du kommer inn i teltet igjen...
Som det.
De ser flere og flere isfall,
men luftteamet har ikke kommet ennå.
I dag står solen på, og isbreen har våknet.
13 FILMEDAGER IGJEN
Så vi har ventet nervøst, i tilfelle den kalver før de kommer.
Den bygger seg opp.
CALIFORNIABUKTEN I MEXICO
Helikoptre trengs ikke alltid for å få kameraet opp i luften.
Teamene går for en annen løsning på åpent hav.
Takk.
Ja, der er agnet.
Greit, jeg kan se agnet, kjør på.
Eksponeringen er bra.
Flytter nå. Hold agnet. Nå kommer de.
Greit, senker det.
Spektakulære skuer på det åpne hav er uforutsigbare
og veldig kortvarige.
Å filme disse fra luften har alltid vært en utfordring
fordi helikoptre ikkekan reise langt fra land.
Hold følge med agnet.
Hold den der. Jeg kommer tilbake mot båten.
-Ja, den går opp, eller? -Ja.
Nå, med de nyeste av droner...
-Senk den litt mer. -Bra?
Ser utrolig ut.
...kan vi endelig få et luftperspektiv
på disse flyktige hendelsene
ute på det åpne hav.
Det er første gang vi har hatt en drone som er rask nok...
REGISSØR
...og liten og praktisk nok til å sendes fra en båt.
Når vi er ute her, milevis fra kysten,
åpner det virkelig opp mange muligheter for oss, som er veldig spennende.
Teamet har kommet til Californiabukta i Mexico,
ett av de beste stedene i verden for å se blåhvaler.
En blåhval.
Det er den første blåhvalen. Vi har bare...
Vi så den for et sekund siden. Den helt enorm.
Det er en ganske åpenbar ting å si om en blåhval, men det er en svær hval.
Herregud!
Der er den, den er oppe.
Det er en god start, men mannskapet har et mer ambisiøst mål:
å filme en blåhvalmor og kalven hennes fra luften.
Dronen er klar, kjør på.
Filming er en tomannsjobb.
Hector flyr dronen, og Olly styrer kameraet.
De må få dronen i posisjon,
så finne ut den beste høyden og retningen for innspillingen.
Hold den der.
Blåhvaler kommer bare til overflaten i to til tre minutter om gangen
før de dykker i opptil 15 minutter.
Det er lite å jobbe med for at alt skal klares.
-Kan ikke se den. -Der.
Ikke snu deg for mye inn i solen.
Lyset er skarpt.
For mye. Greit, la oss starte på nytt.
Å, hun dykker.
Så rask.
Hun er borte.
RUSSLANDS ARKTISKE KYST
Dette er veslerommet.
Kjølelager, provisorisk filming,
og bøtta vår...
Vi bæsjer i bøtta.
Det er glamouren.
Det er Hector, Patrick,
Anatoly, Evgeny og Max...
Dette er hvor vi spiser, sover,
tørker ting, blir varme.
Dette er hvor alle sover.
En, to, tre personer sover der.
Det er luksuriøst.
Var det alt? Var det runden?
Det var runden ja. Ikke noe annet.
Så er det utsiden da. Det er mye mer ute.
Night of the Living Dead.
Ja.
Zombieangrep. Vi må bare zombie-sikre hjemmet vårt.
Zombier.
Det er midt på natten, og vi har akkurat blitt vekket av..
Hytten har blitt helt omringet av hvalross.
Hvert lille hull man kan se ut av, der generatoren går ut,
sprekken i døren,
det er et annet hull den veien,
vi er fullstendig omringet av hvalross, det er utrolig.
Du kan høre dem slå på hyttesidene. Føles som om hytta rister.
Du kan høre støttennene på veggen.
Det er ganske utrolig.
Det er veldig spennende, for vi ville at de skulle komme.
Så, ja, det er strålende.
Det er som å være omringet av 50 000 wookieer.
Visste man ikke hva det var, ville det vært veldig skummelt.
Da teamet kom til Russland
for å filme den største samlingen av hvalross på planeten,
ventet de ikke at de skulle komme og banke på døren.
Stranden er helt stappfull.
Problemet med det er at hytta er helt omringet.
Det er hvalross overalt.
Med hvalross ved alle utgangene
var det bare ett sted som passet for å filme.
Hytta er omringet, så vi må filme på taket.
Vi har hatt all slags vær fra solskinn til snø til hagl.
Det er all slags vær på en dag her.
Filming fra tak i dårlig vær har sine begrensninger.
Det teamet egentlig ventet på,
var en mulighet til å få dronen i luften.
Vi fikk en pause fra været, og det er hvalross overalt,
og en åpning mellom hvalrossen,
så vi skal prøve å få opp dronen og vise dette.
Ja, rett langs kystlinjen.
Antallet er utrolig.
Titusener av hvalross, så langt øyet kan se.
Stranden er full. Klippene er fulle.
Det er tusenvis i vannet.
Det er bare fra luften at man virkelig får sett størrelsen på dette skuet.
Over 100 000 individer på én strand.
Det er ingen hvalrosser igjen. De dro i løpet av natten.
Jeg kan ikke tro at det går fra 80 000 hvalrosser,
hver tomme av stranden ble dekket,
til helt tomt.
På én natt. Forbløffende.
CALIFORNIABUKTEN I MEXICO
Der er han.
Hen er oppe, ja.
-Letter du? -Det er oss.
Greit, fremover.
Der er han.
-Greit, snu rett til venstre. -Rett til venstre.
Rett til venstre.
Under disse ideelle forholdene
og med hvalene uberørt av dronen vår,
klarer mannskapet å filme intime nærbilder.
-Ja, ruller. Til høyre. -Til høyre.
Ja, hold den.
De klarte til og med å filme en blåhval spise.
Den utvidede halsen dens er full av vann og krill.
Han spiser der.
-Litt frem. -Sakte.
Høres ut som han er ganske nærme.
Fikk en stor vidvinkel av en hval som spiste.
Whoa, kom igjen.
Fortsett å filme. Det er bra.
Ja.
Mor og kalv, kom igjen.
-Ja. -Klar?
Ja,
Der ja. Kom opp, til venstre.
-Venstre. -Pent.
Ikke vri den.
Fortsett fremover.
Ja, fortsett til venstre.
Greit. Å, nydelig.
Jeg holder den der.
Greit, holder den.
Ja, det er pent, det er nydelig.
Hold deg nærme han. Bare hold, der er vinkelen, ta det rolig.
Kom tilbake. Kom tilbake ganske forsiktig med ham.
Nydelig. Der er den.
Hun kommer rett mot dronen. La oss få den rett på henne.
Man kan se ansiktet.
Whoa. Det er flott.
Å se litt av kalven, og se ansiktet
og se den dykke under moren sin og komme ut igjen
og den slags atferd var...
Ja, jeg tror det er vinneren.
Ja, det var ganske spesielt.
Med sin innovative bruk av droner
klarte teamet å filme disse sjeldne intime øyeblikkene...
...og avslørte en ny kjærlig side
ved det største dyret som noen gang har levd.
VEST PÅ GRØNLAND
Ved isbreen kommer lyden alle har ventet på.
10 FILMEDAGER IGJEN
Og ikke et øyeblikk for tidlig.
Heisann, Jamie. Hvordan går det?
Velkommen til Store.
Ja. Nydelig.
Men nå som luftteamet er på plass,
har isbreens aktivitet sunket voldsomt.
7 FILMEDAGER IGJEN
Alt de kan gjøre er å vente
og håpe den kalver før tiden løper ut.
4 FILMEDAGER IGJEN
Alt kommer til å klaffe.
Solen kommer frem,
isen kalver og vi greier å filme det.
2 FILMEDAGER IGJEN
På den siste dagen.
Det skjer vanligvis.
Der er det enda en bit som stiger opp fra bunnen.
Det er mere til høyre.
-Hvor? -Til høyre for den biten.
-Har vi biter på... -Se, den biten.
Ville tatt vidvinkelen om jeg var deg.
Wow, se på den.
Stiger opp, den pilaren.
Vi er klare for avgang.
Ok, Mateo. Fortell oss hva du ser.
Greit, vi sier ifra hvis det er noe aktivitet på tuppen. Over.
Jeg går nærme for detaljer. Er du på vidvinkel?
Greit, vi kjører rett frem.
Virker det som biten over buen vil falle?
De må komme seg nærme for å filme.
Jeg vil ikke være så nær veggen.
Men hvor nære er for nære?
Vi prøver å komme oss ovenfor.
Vi må komme oss litt høyere.
Mens piloten viker unna isblokker på størrelse med en lastebiler,
er det tydelig at noe mye større skal til å skje.
Jamie. Jamie, venstre kamera.
1 FILMETIME IGJEN
Hele forsiden faller.
En kilometer med is bryter av forsiden...
...og en halv kilometer med undervannsis
begynner å bruse opp mot overflaten.
Jean-Michel, få oss så nærme som du tror du kan.
Greit, hold denne retningen, så stødig du klarer.
Det er herlig.
Kan vi komme oss litt lavere?
Ja, det er veldig bra.
Jean-Michel, fly opp.
Piloten må navigere rundt 75 millioner tonn med is
som deiser rundt i bukta.
Videre.
Ja, det er skikkelig bra.
La oss prøve å komme oss rundt hvis vi kan.
Kan vi gli mot venstre for dette?
Ser fantastisk ut.
Utrolig. Jeg har aldri sett maken.
Vi skal bare jobbe oss rundt isfjellene.
Dere må si ifra hvis den kalver mer.
Ja, vi fikser det, men ... i helvete,
det var utrolig.
Hvordan var det fra helikopteret?
... fantastisk.
Det var som et tv-spill, faktisk.
Vi bare fløy rundt den delen, og så var det et stort fjell
som steg opp av sjøen, og så snudde det seg rundt.
Så du at vi gikk høyt?
-Det blir ovenifra. -Ja.
-Og vi så inn... -Og så så vi...
Noe kom, det var bare hele forsiden som kollapset.
Vi kom inn på den absolutte...
-Jeg så det, ja. -Den andre kalvingen var enorm.
Og den bare kom opp til venstre for helikopteret.
-Jeg hadde glemt det. -Og han sa: "Videre!"
Holdt du deg litt tilbake eller?
På et tidspunkt måtte jeg, for jeg så et isfjell i speilet.
Så sa han: "Fly opp!"
Jeg kunne høre Adam si: "Dit bort. Kamera på. Venstre!"
Jamie er i baksetet og sier: "Herregud! Dette er... Herregud!"
Det mest spektakulære jeg har sett, enn si filmet.
Det var verdt det.
-Helt fantastisk. -Ja.
På tide med te.
Å, fy.
På den russiske kysten
har iskjendisene dukket opp.
Det er isbjørnland.
Heldigvis er den russiske hvalrossbiologen, Anatoly Kochnev,
ingen nybegynner når det gjelder å hamle opp med isbjørner
og har utviklet sin egne unike måte å håndtere dem på:
en lang pinne.
Og jeg stikker, og han blir,
rundt pinnen.
Ja.
Ja. Ser du, og...
Jeg er en isbjørn.
Ja.
Litt bekymret over at alt vi har er en pinne når det er 12 bjørner
som vi kan se herfra.
Men jeg stoler på Anatoly.
Jeg stoler på vitenskapen.
Da drar vi.
Jeg vet ikke om jeg vil dra.
Anatolys pinneteknikk
kombinert med årevis av erfaring med å lese bjørner,
viser seg å holde dem unna.
Alle er feite og glade, så...
Det har ikke vært noen bjørner som ikke er helt rolige.
De går bare rett forbi, ignorerer oss helt.
Får de ferten av deg, pleier de å gå litt vekk,
holder litt avstand, men de er veldig rolige.
Mens bjørnene var avslappet, kunne teamet fokusere påhvalrossene
som hadde begynt å komme i land.
Men de forventet aldri det som så skjedde.
Hvalrosser som klatret til toppen av klippene
for å komme seg vekk fra trengselen nedenfor.
Jeg skjønner ikke. Hvorfor drar de opp dit?
Liksom...
...til toppen av den mest steinete delen av klippen.
Når de når toppen av de 80-meter høye klippene, hviler de,
til det er på tide å dra tilbake til sjøen på jakt etter mat.
Den siste lille delen er brattest, og de bare...
Det er skikkelig bratt. Den delen.
Å, gud.
Forsiktig.
En av dem vil falle ned.
Det er en ytterst på kanten.
Det er det verste jeg har filmet.
De er ikke lagd for å klatre.
Det er den minst evolusjonært stabile strategien jeg har sett.
Jeg skjønner det bare ikke.
Det er bare så forferdelig.
Det er u...
Man begriper ikke hvorfor, hvordan...
Den kan se hvalrossen ute i havet og vil bare gå rett til dem,
og den har ingen begripelse på...
å falle, tror jeg. Jeg vet ikke hva det er.
Det er deprimerende, men i dag er jeg bare irritert
over hvor latterlig det er at de bare...
De blir ikke dyttet, det er ikke panikk. Den gikk rolig utfor et stup.
Det er to eller tre hundre døde hvalrosser
på en snau kilometers strekning her.
De er utmattede fordi de må svømme 160 km
for å få mat og så komme tilbake hit fordi de må sove her.
De pleide å sove på isen, dykke ned, spise maten, sove på isen. Enkelt.
Nå svømmer de 160 km, kommer hit, klatrer opp på klipper,
og de er utmattede og faller ned og...
blir enten drept av fallet eller knuser hverandre,
fordi det er tusenvis stuvet sammen på små strender.
Og isbjørnene kan gasse seg.
De blir ikke angrepet av isbjørner. De bare faller i døden.
Helt på egen hånd, fordi de ikke kommer seg ned.
De er ikke lagd til å klatre.
Dette er klimaendringens triste virkelighet.
De hadde vært på isen nå hvis de kunne.
Men de har ikke annet valg enn å komme på land.
Og de er en fare for seg selv.
Det er veldig vanskelig å være vitne til dette.
Det er bare...
Det er ikke akkurat...
...en rask død. De faller,
og så får de indre skader og blir liggende her.
Det er så hjerteskjærende.
Veldig trist.
Vennligst besøk ourplanet.com
for å finne ut hvordan planeten vår kan trives igjen.
Tekst: Håkon Jordheim