Downloaded from YTS.MX
Jaká země je Kanada?
Official YIFY movies site: YTS.MX
Záleží na tom, jak se na ni díváte.
Nové Skotsko, „kanadské hřiště oceánu“.
Vyrostla jsem v jeho hlavním městě Halifaxu.
Když odtud vyjedete autem kterýmkoliv směrem,
ocitnete se na malebném pobřeží, kde všechno můžete hodit za hlavu.
Nové Skotsko je svým způsobem ztělesněním toho,
jak mnozí Kanadu vnímají:
příjemného úniku.
Přesně tak jsem provincii viděla jako dítě.
Je spojena s přírodou, vlídná…
a vítá všechny bez rozdílu.
Kanada se přece o své obyvatele stará.
- Jsi Kanaďan? - Co to…
Máme zdravotní péči pro každého.
Manželství pro všechny se stalo skutečností před 14 lety.
A jako druhá země na světě jsme legalizovali konopí.
Konopí!
Ale když se podíváte pod povrch,
zjistíte, že idylický obrázek má trhliny.
Nechceme plynovod!
STOP ENVIRONMENTÁLNÍMU RASISMU
Politici něco slíbí a pak dělají něco jiného…
Naše historie kolonialismu neskončila.
POZOR, ROPOVOD
Každý den je méně pravděpodobné, že zachráníme naše životní prostředí.
Zdá se, že zájmy korporací jsou pro vládu důležitější
než obavy veřejnosti.
Čím víc jsem toho viděla, tím větší bylo mé nutkání
veřejně promluvit.
Napadá vás, jak přimět veřejnost a média k tomu,
aby věnovaly pozornost globálnímu oteplování?
Chtěla bych říct,
že hlavně ti, které přehlížíme,
a ti, kteří s tím nemají nic společného,
dnes trpí ze všech nejvíc.
To platí i pro Kanadu
a pro environmentální rasismus v Kanadě
včetně mé provincie.
Je to totiž realita.
Děje se to těm, co přehlížíme nejvíc,
a musíme o tom mluvit.
HALIFAX, NOVÉ SKOTSKO
Dobrý den, Ingrid.
- Dobrý den. - Dobrý.
Pustím vás.
Díky.
Přišla jsem za profesorkou Ingrid Waldron.
Napsala zásadní knihu o ekologickém rasismu v Novém Skotsku,
There’s Something in the Water.
Moc mě těší.
- Díky za všechno. - Těší mě. Nemáte zač.
Jednou jsem se probudila ve své kanceláři a šla na Twitter.
Viděla jsem, že mě sleduje někdo nový. Říkal si „Maličká Kanaďanka“.
Nebylo tam „Ellen Page, herečka“, tak jsem o tom dál neuvažovala.
Pak jsem se vrátila asi za měsíc
a měla jsem tam plno komentářů.
Víc než kdy předtím.
Říkala jsem si: co se to děje?
A došlo mi, že jste to vy!
A právě tehdy začala tahle cesta.
Environmentální rasismus je situace,
je to problém,
kdy jsou domorodé komunity, černošské, nebělošské komunity
neúměrně vystavovány environmentální zátěži
v podobě znečišťujících látek.
Ale jde i o pomalou reakci vlády.
Při řešení těchto problémů.
Víme, že to, kde žijeme,
má vliv na kvalitu našeho života.
Naše PSČ rozhoduje o našem zdraví.
Víme tedy, že některé komunity
jsou méně zdravé kvůli tomu, kde žijí.
V Novém Skotsku žije většina černochů v historických obcích,
které se nacházejí na venkově,
často v blízkosti skládek.
A víme, že domorodé komunity
se také neúměrně často nacházejí
v blízkosti těchto nebezpečných lokalit.
Když žijete v zapadlém koutě, který není vidět
a často ani slyšet,
který je pro vládu neviditelný,
pak váš hlas mnohdy nikdo neslyší.
Ekologický rasismus je třeba vnímat prizmatem dějin Nového Skotska,
v kontextu kolonialismu v Novém Skotsku a Kanadě.
V Kanadě lidé rasismus pojmenovávají s neochotou a s rozpaky.
Rasismus je vetkán do všech našich sociálních struktur
a s tím v Kanadě nechceme mít nic společného.
Rasismus a environmentální rasismus
má v terénu reálný dopad
na život těchto konkrétních komunit.
Černošské a domorodé komunity ovlivnil sociálně,
ekonomicky i politicky.
Když určité komunity vnímáte jako méněcenné…
když jim upíráte lidský rozměr...
jakoukoli hodnotu –
a takto o neběloších uvažujeme zcela běžně –
pak je v mnoha ohledech logické,
že nebudete reagovat
podobně jako u bělošské komunity, protože…
tyto komunity pro vás, pro jednotlivce nic neznamenají.
Je tady jistá odtažitost, protože se je nesnažíte
poznat a pochopit jejich priority.
Jejich zkušenosti a problémy
koncepce životního prostředí nikdy nezohlední.
K tomu je nutné jim naslouchat,
a to se obvykle neděje.
Když se podíváte na mapu Nového Skotska,
vyznačíte místa, kde se nacházejí černošské a domorodé komunity,
a pak vyznačíte skládky a toxické provozy,
odhalíte znepokojivou souvislost.
Mířím do těchto komunit, abych zjistila,
jaký vliv má tato zátěž na lidské životy.
Jako první navštívím město Shelburne.
Leží asi 20 minut od místa, odkud pochází část mé rodiny.
Pro mnoho lidí to je pobřežní město bílé jako lilie.
Okres Shelburne ale míval nejvyšší počet
osvobozených černochů v Severní Americe.
Jejich potomci dnes většinou žijí v jižní části města.
Ale i když se tu černoši usadili už před 250 lety,
nikdy se jim nedostávalo stejného zacházení
jako jejich bílým spoluobčanům.
Platí to dodnes.
Skládka, která byla ve městě založena ve 40. letech,
je pro obyvatele jižního Shelburnu noční můrou
ještě mnoho let po svém uzavření.
Abych se dozvěděla bližší podrobnosti, jdu za místní aktivistkou Louise Delisle.
Vy vážně máte ráda psy.
Ahoj, zlatíčko.
- Je to tu moc hezké! - Jo.
Ano, je to tu krásné.
Moje rodina pochází z Lockeportu.
- Slyšela jsem. - Ano.
- Spoustu času jsem… - Znám v Shelburnu…
- Znáte Freda Page? - …pár lidí.
- Freda? Ne. - Ne.
- Jen vím, že můj táta byl Dennis Page… - Z Lockeportu.
Dennis Page, Lorie Page.
- Znám Lorie Page. - Jo.
Ježkovy zraky, Zach to dělá pořád:
„Můj bratranec.“
- Zach Page. - Já znám Lorie.
- Jasně. - Jo.
- To je hezké!
Od chvíle, kdy tu přistáli černí loajalisté,
jsme byli zavázáni smlouvou.
Přišli jsme sem s příslibem,
že se budeme mít líp, protože jsme byli otroky.
Mnozí přicházeli „podzemní železnicí“ a přijížděli na lodích do přístavu.
My jsme jejich potomci
a pro mě osobně je ctí,
že patřím do té silné rodiny
černých loajalistů.
Na začátku 40. let se začali spojovat.
Víte, jak to bývá.
Rodina zůstává pohromadě a tak.
Lidé si začali stavět domy blízko jiných lidí.
Na konci 40. let…
úřady rozhodly, že se založí…
říkalo se tomu „svážka“.
Vozilo se tam všechno. Nic se netřídilo.
Všechny odpadky z okolí,
z města i okresu Shelburne, všechno se vozilo tam.
Vozil se tam i odpad z nemocnice.
Jinými slovy, byly tam asi i části těl.
Vozil se tam odpad ze základny námořnictva.
Nevíme, co všechno se tam sváželo.
Věci z loděnic jako barvy a oleje.
Byla tam stará auta.
Potraviny z obchodů,
zvířata,
mrtvá zvířata.
Prostě úplně všechno…
házelo se to na tu skládku.
Pak ji museli zlikvidovat, protože to byla hora odpadků.
A tak ji podpálili.
Hořela mnoho dní a nocí…
příšerně to zapáchalo.
A ten kouř vás úplně zahalil.
Člověk nemohl otevřít okno.
Vzpomínám si, že…
někdo řekl: „Skládka hoří.“
Nejdřív začali strašně křičet rackové.
A pak odletěli.
Potom kouř vytvořil černý mrak.
A pak saze…
když to začalo dohořívat nebo se rozpršelo,
saze byly úplně všude.
Pamatuju, jak jsem jednou vstala a šla do školy.
Měli jsme štěstí, když jsme cestou do školy
nenačichli, jako kdybychom šli nějakým…
zamořeným územím.
Přišla jsem do školy
a učitelka řekla:
„Myla ses dneska?“
Bylo to strašné.
Vodu z potoků a studní
tady u nás pijeme
po mnoho generací.
Kdo ví, kdy výluh ze skládky prosákl do našich studní?
Kdo ví?
Když bych měla říct…
jak environmentální rasismus ovlivnil naši komunitu,
tak nás…
Zabíjí nás.
My jsme to tam nenavezli.
Naše rodiny se o to neprosily.
A teď si odnášíme důsledky,
když přicházíme o své blízké.
Opustili nás.
V naší komunitě je hodně častá rakovina.
Lidi říkají: „Rakovina je všude.“
Ale tady u nás
je jeden z nejvyšších výskytů mnohočetného myelomu.
Lidi tady na něj umírají.
Proč?
Kvůli té skládce.
Moje matka je tady. Ta sedící paní.
A tohle je… to je na našem dvorku.
Ta copatá holka jsem já.
To je krásné.
Bylo vás sedm.
- Kolikátá jste… - Nejstarší.
To je můj bratr Robert.
Tady je Robert, přímo tady. To je ten, co…
On a… co zemřel na rakovinu.
Tohle je sestra Babe, má mnohočetný myelom.
A nejmladší bratr Frank.
To jsme my.
To je můj strýc, který nedávno zemřel na rakovinu.
Zemřel před dvěma lety.
Když mi na rakovinu umřel otec,
v podstatě se stal mým otcem on.
Ale už nás opustili.
Nechci…
říkat věci, které někomu ublíží,
ale snažím se říkat pravdu.
Tak to vidím já.
Někdy je to těžké,
zvlášť když je řeč o rasismu a diskriminaci.
Pár kohoutů.
Černošská komunita začíná tady.
Tady u těch lidí jsme odebrali vzorky ze studny.
A tady měli…
ve vodě vysoký obsah arsenu.
Je to malá komunita.
Tahle rodina přišla o několik členů
kvůli… rakovině.
Tomuhle pánovi ji diagnostikovali a nejspíš tady už dlouho nebude.
Má rakovinu plic.
Ten pán, který bydlí tady.
Jsou to moc milí lidé.
Měla jsem vás k nim vzít,
ale neřekla jsem jim o tom předem, takže radši ne.
Tady jejich studny kontaminované.
Nedá se z nich pít.
Její manžel zemřel na rakovinu.
Žije tam sama.
Manžel téhle paní zemřel na rakovinu.
On… Ale obrátila list.
Někoho si našla. Moc milého pána z Newfoundlandu.
Celá rodina, která žila v tomhle domě,
zemřela na rakovinu.
Teď ten dům patří někomu jinému.
Přistěhoval se sem, snaží se dům opravit a žít tady.
Ale všichni, co tam žili, umřeli na rakovinu.
Manžel téhle paní zemřel na rakovinu.
I ona teď má rakovinu a je na tom špatně.
Muž, který postavil tenhle dům, i jeho žena zemřeli na rakovinu.
Jejich dcera teď žije v Birchtownu.
Měla rakovinu, ale přežila.
Zato…
jejich dva synové na rakovinu zemřeli.
No jo.
Není to dobré.
Tenhle dům…
je u skládky…
nejblíž.
Tahle mladá paní
se sem musela vrátit
a žít tady.
Její matka zemřela na rakovinu. Její otec zemřel na rakovinu.
A ona je teď zpátky. Má v tom domě pět dětí.
Jiné bydlení nemá,
takže se tam musela vrátit.
A tam za těmi stromy,
tam ta skládka začínala.
Není to daleko.
Jo. V tom lese jsme si hrávali.
Jo.
Není to dobré.
Ellen, chcete se tam podívat?
Můžeme jít ke skládce?
Je tam sice cedule „Vstup zakázán“,
ale vím, jak se tam dostat.
Tohle je pan Clyke.
Pan Clyke je velmi zvláštní.
Nedávno mu řekli diagnózu.
Je to asi nejstarší černoch v komunitě.
Nevím, jestli je doma.
Co děláš?
- Tohle je pan Clyke. - Jo, Ron Clyke.
Tohle je Ian.
Ian a dál?
Ian, já nevím…
Daniel.
- Daniel. - Ian Daniel.
- To jsou ale kamery. - To jo.
No a podívejte se na mě.
Vypadáte skvěle.
- Já jsem Ellen. - Jak dál?
- Jmenuju se Ellen. - A jak dál?
- Page. - Page.
Ellen se zajímá o skládku.
Jo, povídaly jsme si.
Povídaly jsme o…
o kouři, sazích, popelu a tak.
- A tom, co bychom chtěli. - Jasně.
Protože nás všichni opustili. Protože nejstarší jsi teď ty.
- To asi jsem. - Jo.
Nejstarší muž, že?
Jo, protože Wallymu Davisovi je asi 70.
Wallace, jo. Tomu je…
I on se léčí s rakovinou.
Wallace se znova léčí s rakovinou plic, jo.
A já jdu tenhle týden.
- Jdeš tenhle týden? - Příští pátek.
Abys zjistil, jak na tom jsi.
- Jo. - Ano.
- Jdu na kontrolu. - Jo.
Chodím jednou ročně.
Jo. Myslíš, že ta skládka s tvou rakovinou nějak souvisí?
- Kdo ví? - Jo, kdo ví?
No určitě.
Mají ji všichni v okolí.
- Jo. - Jo.
Všichni muži jsou po smrti, že?
Frank, Seldon, Ed a tvůj kamarád Ed…
Všichni zemřeli.
- A Bern Bruce a Shirley. - A Bern a Shirley, jo.
My se tady projdeme a rozhlédneme.
Budeme se plížit podél plotu.
Jo, vede tam cesta.
Ano, půjdeme po ní.
SKLÁDKA JE OD 3. 12. 2016 UZAVŘENA
Doufám...
že si z toho někdo něco vezme…
Doufám,
že díky tomu lidi pochopí, jak nakládat s věcmi.
Pak žádné skládky nebudou.
Nebylo by hezké, kdybychom přišli na to,
jak všechno z toho, co potřebujeme,
používat znovu a znovu?
Nebylo by to hezké?
Pak bychom tenhle problém neměli.
Lidi by neumírali kvůli věcem, které jsme spotřebovali a…
zapálili.
V roce 2016 byla skládka uzavřena.
Když ji dnes obcházíte,
nebýt sporadických pozůstatků,
nepoznali byste, že tu bývala skládka.
Obavy způsobuje otázka, co je zakopáno v zemi
a jaký dopad by to mohlo mít na vodu a půdu v okolí.
Říkám si, jak je asi hrozné, když si pořád říkáte:
Mám to ve vodě?
Prosáklo to do ní?
Zaplaťpánbůh, že jsme ty rozbory vody udělali,
že jsme mluvili s lidmi, obcházeli je.
Chodila jsem od domu k domu a říkala: „Udělejte si rozbor vody.
Mám tady tým odborníků, pojďme na to.“
Lidi si to začínají uvědomovat,
protože mají výsledek rozboru a podle něj v té vodě něco je.
I když třeba říkají, že to není ze skládky,
víme, že právě kvůli vodě…
Když máte koliformní bakterie a E. coli ve studni,
ze které berete vodu na vaření a dáváte ji dětem,
manželovi nebo… čistíte si s ní zuby
a koupete se v ní a tak… rozumíte.
A když zjistíte, že s tou vodou něco není v pořádku,
je to váš život.
Je to váš život.
Celý váš život.
Právo na čistou vodu máme od Boha.
- Nikdo by nás neměl nutit za ni bojovat. - Ne.
A lidé, které si tady zvolíme,
by měli bojovat spolu s námi
za čistou vodu.
Ale kdepak!
Vůbec to nepovažují za problém.
Jich se to totiž netýká.
Protože oni nezávadnou pitnou vodu mají,
oni mají vodu z městského vodovodu.
To my nemáme.
My tuhle možnost nemáme.
My nemáme možnost říct:
„Vodu ze studny už používat nebudu,
protože je kontaminovaná,
a napojím se na městský vodovod.“
My tu možnost nemáme.
Podle nich není možné
položit potrubí, abychom měli nezávadnou vodu.
Proč my v téhle komunitě znamenáme míň
než lidé v jejich komunitě?
VÍTÁ VÁS SHELBURNE
ZALOŽENO LOAJALISTY V ROCE 1783
V posledních letech Louise hovoří na veřejnosti.
Vyzývá vládu k přijetí zákona o environmentálních právech,
který by zaručil zdravé prostředí pro všechny obyvatele,
zvláště pro ty, kteří jsou historicky opomíjeni.
Ale reakce místních politiků je zklamáním.
Takže rasismus neskončil,
je pořád tady.
A když o tom nebudeme mluvit, když to nepojmenujeme,
nikdy to nepřestane.
Když jsem o tom začala mluvit,
odřízlo mě to od některých členů komunity,
protože oni o tom mluvit nechtějí.
Říkala jste mi o starostce.
Jasně. To jako odpověď stačí.
Starostka!
Co dělá vaše starostka?
Starostka si myslí, že nemám právo mluvit.
Jak to?
Protože…
Řekla mi:
„Komunita nechce, abyste o tom mluvila.
Komunitě je to jedno.“
Je mi líto.
Ale já mluvit budu.
Je to…
Je mé Bohem dané právo říkat vám,
že zabíjíte mou rodinu, mou komunitu,
a to proto, že jste se rozhodli
vyhazovat svoje odpadky na můj dvorek.
Je mi líto.
Ale je to tak.
Buď nám pomůžete, nebo jste proti nám, jedno, nebo druhé.
Až se přiblíží volby,
přijdou sem a naslibujou vám hory doly.
„Uděláme tohle a tamhleto,
uděláme pro vás to a to.“
A lidi jim uvěří.
Našinec lidem věří.
Ty lidi zvolí a oni prostě…
A když se nemůžete postarat o svého souseda…
nebo o lidi kolem sebe, o rodinu,
k čemu potom jste?
Proč jste potom tady?
Jestli vám nezáleží na bratrech, sestrách,
na lidech…
proč se o něco snažit?
Rozumíte? Proč byste potom každý den vstávala?
Kvůli sobě? To musí být strašná samota.
Když žijí jen pro sebe.
Že?
Na prvním místě musí být láska k lidem.
Musíme jeden druhému pomáhat.
Jdeme po jednosměrné cestě.
Když to neuděláme správně napoprvé, druhou šanci nedostaneme.
Takže jestli to znamená postarat se o to,
aby můj soused byl zdravý,
a jestli toho můžu dosáhnout jen drobným úsilím,
tak to udělám.
Zřídit společnou studnu s nezávadnou pitnou vodou
na místě, které navrhla Louise,
by přišlo asi na 10 000 dolarů.
Jen letos město vyčlenilo 35 000 dolarů
na každoroční oslavy Dne zakladatelů.
Jen tři hodiny na sever odsud
bojuje komunita domorodých obyvatel
s podobně toxickým důsledkem nedbalosti úřadů.
Dnešní boj zdejšího etnika Mikmaků
je odrazem celé dlouhé řady bitev
mezi domorodými komunitami a vládou
od chvíle, kdy začala kolonizace dnešní Kanady.
Genocida, útoky federálních agentů a katolické internátní školy
Mikmaky připravily o většinu půdy a kultury, které kdysi znali.
Dnes se potýkají i s ekologickou katastrofou,
která jejich komunitu sužuje už více než 50 let.
Boat Harbour, Nové Skotsko.
Tisíce ryb lapají po dechu a umírají.
Ti, kteří tyto záběry viděli ve zprávách, byli znechuceni, rozhořčeni.
Jak se to mohlo stát?
Jsou to však jen aktuální záběry a znečištění tady trvá už roky.
Dobrý den!
- Ráda vás poznávám. - Moc mě těší.
- Pojďte dál. - Omlouvám se.
GPS nějak…
A pak jsem málem uvízla v bahně.
Věděla jsem, že je to postranní cesta. „Hmm, silice uzavřena.“
Než přišlo znečištění, dnešní Boat Harbour s jmenoval A’Se’K.
A’Se’K znamená „druhý pokoj“.
Právě tam se členové naší komunity uchýlili,
kdy si vládní správci rezervací přišli pro děti.
Utíkali do A’Se’Ku.
Takže A’Se’K,
jak říká jeden z našich starších,
pro ně kdysi byl jako rodič.
Chránil je.
Krmil je, když měli hlad.
Takže se tam skrývali, a když…
Celulózka vyrostla v roce 1965
a s tím začal velmi promyšlený plán…
jak proniknout do naší země
a do našeho A’Se’Ku…
Všechno nám to vzali.
V roce 1965 chtěla Scott Paper Company
v Novém Skotsku postavit celulózku s papírnou.
Věděli přesně, kam chtějí jít.
Do města Pictou.
Místo vybral několik let předtím jejich poradce Dr. John Bates.
Navrhoval, aby Scott Paper postavil sulfátovou celulózku.
Odpad z provozu se měl vést pod zálivem Pictou Harbour
a vypustit do zátoky Boat Harbour.
Nakonec se měl průmyslový odpad dostat do oceánu.
Když byl návrh předložen,
Dr. Bates už nebyl poradcem společnosti.
Byl ředitelem vodohospodářského úřadu Nového Skotska.
Vše bylo připraveno na lukrativní dohodu
mezi společností a provincií Nové Skotsko.
OSTROV PRINCE EDVARDA NOVÉ SKOTSKO
Vláda souhlasila, že se o odpad postará,
a začala v okolí skupovat pozemky.
Jediným problémem byli indiáni, kteří žili u zátoky Boat Harbour.
Vodohospodářský úřad se obrátil na mého dědečka,
který tehdy byl předsedou rady, a na radu.
Řekli: „Chceme tady mít celulózku.
Ničeho se ale nebojte.
Všechno bude fajn. Bude to sladkovodní jezero.
Vůbec nic se nezmění.“
Existovaly podložené obavy ohledně životního prostředí,
vlivu na jejich rybolov, a tak ty obavy vyjádřili.
Tak, jak to naše vedení dělalo celá desetiletí.
Jakmile zjistili, že nám to dělá starosti, řekli si:
„Vezmeme je na výlet.“
Mého dědečka
a ještě jednoho člena rady, Martina Sapiera,
odvezli na jedno místo…
v New Brunswicku.
Ten závod se té čističce, co chtěli postavit tady, ani nepodobal.
Pan Wigglesworth přijel,
odvezl nás do St. John, Lancasteru, nebo jak tomu chcete říkat,
do celulózky.
PŘEDSEDA RADY DĚDEČEK MICHELLE
Ukázal nám, že voda nijak nezměnila barvu, žádný zápach.
- Že voda nezměnila barvu? - Že nezměnila barvu.
Že z celulózky nejde žádný zápach a tak.
Tento kouř stoupá z celulózky v St. John.
Ale sem indiány nikdy nevzali.
Ukázali jim čistírnu odpadních vod
z domácností, která leží o několik kilometrů dál.
Úplně je oklamali.
Naservírovali jim pořádnou porci lží.
A tvrdili jim:
„Nebude to mít žádný vliv. Bude to jezero.“
Pořád vám bude sloužit k rekreaci.
Pořád budete moct dělat věci,
které tam dělat chcete.“
Byly tam podmínky.
V dohodě byly podmínky, které ignorovali.
Chtěli vědět…
jaký to bude mít vliv, a to oni nikdy nesplnili.
Dodrželi jedinou věc:
zaplatili 60 000 dolarů.
Když tehdy někdo dal 60 000 dolarů utlačované komunitě,
která si hodně vytrpěla kvůli internátní škole a…
Bylo to hodně peněz. Vím, co se dědečkovi honilo hlavou.
„Dělám tak… Bože můj…
Životní prostředí to nijak neovlivní.
Dělám to pro svůj okres.
Já mu pomáhám.
Nic špatného z toho nevzejde.
Dědeček přímo tam v New Brunswicku spolu s Martinem Sapierem
podepsal kus papíru.
PŘEDSEDA RADY
Byl to kus papíru. V tu chvíli ho měli v hrsti.
Indiáni se vzdali práv k Boat Harbouru
přibližně za 65 000 dolarů.
O dva roky později byla celulózka v provozu.
A do zátoky začal proudit odpad.
Zabili tam všechny ryby hned někdy druhý den, po celém pobřeží.
Všude kolem byly mrtvé ryby, korušky a tuleni.
Zabili je během chvíle, ze dne na den.
Během týdne od zahájení provozu.
Bylo to asi tři čtyři dny po spuštění.
Jo. Zabili tím všechno.
Pamatuju se, jak byl nešťastný,
když si uvědomil, že Boat Harbour je mrtvý.
Když umíral, byl přesvědčený, že je to jeho chyba.
A pak to zdědí…
ten pocit provinění přejde na děti a rodinu.
A jak se s tím vyrovnají, když…
A pak se točíte…
Je to kruh, který je třeba prolomit.
Jaký by byl život pro mou rodinu,
kdyby se to celé nestalo?
Mí prarodiče měli 13 dětí.
Dědeček zemřel velmi mladý, nebylo mu ani padesát.
Dnes je naživu moje maminka a teta.
Všichni ostatní podlehli rakovině.
Spáchali sebevraždu.
Otěže nad jejich životem převzal alkohol a drogy.
Takže se často ptám: kdyby se to nestalo,
měli bychom šanci…
žít tak…
že bychom společně zestárli?
Zavezu vás k čistírně odpadních vod…
v Simpson‘s Lane.
Je to od nás jen kousek.
Tohle je vjezd k čistírně,
která je tady od roku 1967.
Tohle vytéká přímo z celulózky.
Surová, neupravená odpadní voda.
POZOR! HLUBOKÁ VODA
A to dřív vypouštěli přímo na naši půdu.
Tehdy žádná čistička neexistovala,
takže z trubky tekl odpad.
Vždycky když sem přijdu, je mi smutno.
Takhle to u nás zapáchá.
Občas tady vejdete do budovy nebo domu
a máte pocit, že se to drží ve zdech.
To jsou provzdušňovače.
Prý vodu obohacují o kyslík, což je celkem smutné,
protože kdysi tvrdili, že to nebude mít žádný vliv.
A dneska tu máme tohle.
Tohle všechno odtéká na naši půdu,
takže nejen že trpíme,
protože víme, že to máme ve vodě,
ale cítíte, co je ve vzduchu?
A taky…
Je to…
Je to smutné.
Bojíte se i o svoje zdraví?
Je zvláštní, že se na to ptáte,
protože když vím, odkud pocházím
a co postihlo mou rodinu, nikdy jsem nečekala, že budu žít dlouho.
Příští týden mi bude 41.
A…
Když vím, že všichni umřeli tak mladí…
vždycky jsem cítila,
že mi nebude dopřáno zestárnout.
A někdy o tom uvažuju.
Žal… To slovo říkám často.
Protože nevím, jak jinak to popsat.
Má hodně podob.
Je to…
Jak to má člověk zvládat?
Jak byste to zvládali vy?
Znepokojovalo vás,
že ta laguna je tak blízko u indiánské rezervace?
No, nepůsobilo jim to žádnou újmu.
V té vodě nebyli, v té vodě nežili.
Jen ji měli na dohled.
No a?
To jsou někteří z členů komunity, kteří zemřeli od otevření celulózky.
Jo.
A jasně vidíte, že…
Umírají mladí. Ano, je to tak.
Nerada počítám mrtvé.
Bylo jich hodně.
Měla by tu s námi být spousta lidí.
Měli by tu být.
Měli by bojovat po našem boku.
Měli by se dočkat konce…
té vody, toho znečištění.
Měli by, ale bohužel.
Proto jsme si je chtěli připomenout.
Takže budou tady.
Uvidí, co se děje, co děláme. Budou na nás hrdí.
Tohle mi připomíná, proč to všechno dělám.
Protože…
Všechno má svoje meze.
Napětí dosáhlo vrcholu v roce 2014, když praskla trubka
a vyteklo z ní 47 milionů litrů toxické odpadní vody.
Zaplavila pohřebiště Mikmaků.
Vláda několikrát přislíbila, že Boat Harbour uzavře,
ale slib nedodržela.
Tentokrát Michelle s komunitou přikročila k činu
a zablokovali silnici.
Oznámili, že neodejdou, dokud nebude Boat Harbour uzavřen,
a donutili vládu provincie, aby konečně zasáhla.
Od června 2014
média věnovala hodně pozornosti
našemu nenásilnému protestu,
který následoval po úniku chemikálií z potrubí.
Byli jsme v první linii a byli jsme naštvaní.
Štvalo nás, že to ještě neskončilo.
Ten odpad byl problém už nějakých…
padesát let a škodil nám pořád dál.
Jezdili jsme tam a zpátky.
Naši představitelé se každou chvíli scházeli s lidmi z vlády
a snažili se najít nějaké řešení.
Sešli jsme se v naší tělocvičně.
Přišli tam lidé z vedení a řekli:
„Jednali jsme s vládou a oni říkají to a to.“
Ale my jim samozřejmě nevěříme.
To je pravidlo číslo jedna:
naši důvěru zklamalo už několik vlád.
Za ta dlouhá desetiletí už několikrát nedodrželi to, co slíbili.
To bylo to hlavní.
Snažili jsme se zjistit, jestli nám říkají pravdu.
Měli jsme to štěstí, že jsme dosáhli dohody,
byť jsme s ní nebyli úplně spokojeni.
Že konečně uznají, k jaké devastaci došlo,
a že navrhnou datum uzavření čistírny odpadních vod v Boat Harbouru.
Navrhli datum, se kterým jsme nesouhlasili.
Doufali jsme v dřívější datum.
Nabídli nám 31. ledna 2020.
Zvažovali jsme to dlouho a důkladně.
Ale přistoupili jsme na kompromis.
Je třeba dodat, že kompromis nespočíval v uzavření celulózky,
ale čistírny odpadních vod,
která komunitu poškozovala mnoho desetiletí.
Vláda Nového Skotska přijala zákon o Boat Harbouru.
Stanovil, že do 31. ledna 2020 se čistička musí přestat využívat
„k přijímání a úpravě odpadních vod z celulózky“.
Tím poskytl čas na dvě věci:
na naplánování a výstavbu nové čistírny
a na naplánování sanace Boat Harbouru.
Provozovatel získal pět let na přípravu alternativního plánu.
Ale o čtyři roky později dokázal navrhnout jediné:
položení nového potrubí,
které by odpad odvádělo do Northumberlandské úžiny,
do těsné blízkosti Pictou Landing…
kde je loviště ryb využívané domorodou i nepůvodní komunitou.
Plán vyvolal pobouření veřejnosti.
Ano, chceme být šťastní.
Oslavit konec jedné kapitoly.
Začít se uzdravovat.
Chceme dělat všechno to, o čem si myslíme,
že jsme na to měli mít právo.
Jak ale máme začít oslavovat, když víme, že navrhují
nové potrubí nebo novou čističku
a že nám to jen přesunou zpod okna před dveře.
Opravdu mě trápí, že pořád opakují slova „vyčištěné odpadní vody“.
Ty vyčištěné odpadní vody ovlivňují náš život
už víc než padesát let.
Nikdo by nás neměl nutit bojovat dál.
Nikdo by nás neměl nutit říkat:
„To jste kurva padlí na hlavu?
Proč to tam chcete postavit?“
Proč to vládě nevadí?
Když dobře vědí, jakou devastaci to pro nás znamenalo.
Znají naši historii.
Nikdy se toho nezbavíme.
DODRŽTE ZÁKON
Začátkem roku 2019 domorodá komunita spojila síly,
aby upozornila na plánované datum uzavření čistírny v roce 2020.
Všichni byli plni optimismu.
Domorodí obyvatelé zahájili roční odpočítávání
do uzavření čistírny odpadních vod.
My všichni chceme čisté prostředí.
My všichni chceme dát věci do pořádku a přesně o to tady jde.
Toto datum má velký význam
nejen pro domorodé etnikum Pictou Landing,
ale pro všechny.
Chci, aby mé děti v mém věku mohly plavat a chytat ryby v zátoce Boat Harbour.
Já jsem takové dětství nezažila.“
Ve stejnou chvíli, kdy komunita oslavovala,
Provozovatel závodu svolal své vlastní shromáždění.
Chyběl mu alternativní plán úpravy vody
a doufal, že zabrání úplnému uzavření,
a tak požádal o prodloužení provozu stávající čistírny.
Všichni máme stejný cíl,
a sice aby se Boat Harbour vrátil do svého přirozeného stavu.
Potřebujeme ale víc času, abychom s náležitou péčí
realizovali jednotlivé fáze
od posouzení vlivů na životní prostředí
přes výstavbu až po zprovoznění nového zařízení.
Dnes se mělo oslavovat,
ale pouhou hodinu před zahájením akce
společnost Northern Pulp oznámila, že požádá o povolení
uzavřít čističku v Boat Harbouru později.
Podle předsedkyně rady je načasování tohoto oznámení zklamáním
a prodloužení provozu je prý nepřijatelné.
Věděli to už v roce 2015,
a kdyby v těch pěti letech skutečně jednali
a neomezovali se jen na nejnutnější reakci,
byli by dnes mnohem dál.
Pak se ukázalo, že podle všeho ustupuje
i premiér Nového Skotska Stephen McNeil,
první předseda vlády, který prosazoval uzavření k pevnému datu.
Dali jsme jim pět let a dal jsem jasně najevo,
že lhůta vyprší 31. ledna 2020.
Také jsem komunitě i provozovateli řekl,
že pokud společně najdou cestu
a dohodnou se na prodloužení provozu,
pak to zvážím.
Místo toho, aby se vzmužili a řekli:
„Ne, samospráva v A’Se’Ku rozhodla o uzavření 31. ledna 2020
a my se tím budeme řídit,“
rozhodli se…
udělat z nás obětního beránka.
„No dobrá, možná by to šlo, když bude Pictou Landing souhlasit…“
To podle mě bylo nefér.
Bylo to vůči nám nefér.
Kdyby to bylo skutečné partnerství…
jakým se rádi chlubí, řekli by:
„31. ledna 2020.
Přijali jsme zákon a dodržíme ho. Tečka.“
To ale neudělali.
Naprosto zoufale chci v něco věřit.
A…
A právě teď věřím v 31. leden 2020.
Jen doufám, že si lidi uvědomí,
že tady neděláme nějaké naschvály,
abychom všem způsobili žal.
Děláme to proto, že potřebujeme budoucnost.
Potřebujeme být spojeni s půdou.
Potřebujeme udržitelné prostředí
pro naše děti,
pro děti našich dětí.
Děláme to proto, že sem patříme a je to naše povinnost.
Hlavní je to, že už nás nebaví pořád být nemocní.
Doufáme, že se uzdravíme.
Doufáme, že se z toho všeho nakonec uzdravíme,
ale vždycky se mi vybaví jeden citát:
Nemůžete se uzdravit ve stejném prostředí, kvůli kterému jste onemocněli.
Pokud se máme začít uzdravovat, ta voda musí přestat téct.
Pokud přestane téct odpadní voda,
musí se provést důkladná sanace.
Podle odhadů potrvá až pět let
a přijde na víc než 200 milionů dolarů.
Je nutné odstranit toxické látky jako například rtuť.
Obyvatelé doufají,
že okolní krajina se nakonec víceméně vrátí do původního stavu.
Už jsme začali mluvit o tom,
jak by Boat Harbour vypadal…
jak bude vypadat v budoucnosti.
Jaký by měl A’Se’K být, až se tam budeme moct vrátit,
až zase bude náš.
Protože dnes se mu říká Boat Harbour,
to je ale jméno spojené se znečištěním.
To je synonymum znečištění. Býval to A’Se’K.
Až nám ho vrátí, jaký by měl být?
Mluvíme o přírodě a mluvíme o tom,
že lidé chtějí mít možnost znovu se spojit se zemí.
Je to prosté. Jde o to, aby se lidé uzdravili.
Chci, aby můj dědeček mohl odpočívat v pokoji.
Chci, aby všichni bojovníci o Boat Harbour mohli odpočívat v pokoji.
A chci, aby byli hrdí,
že jsme bojovali až do konce.
Zatímco Michelle s komunitou
dále usiluje o uzavření čističky v Boat Harbouru,
pouhou hodinu cesty odtud se možná historie bude opakovat:
rozhodování vlády ovlivňují podnikatelské zájmy,
a to opět na úkor domorodé komunity.
Čeká mě poslední zastávka
ve městě Stewiacke,
kde se tomu obyvatelé snaží zabránit.
Společnost AltaGas chce vybudovat
podzemní skladovací zařízení na tradičním území Mikmaků.
AltaGas objevil podzemní solné jeskyně
u řeky Shubenacadie,
kde by mohl skladovat zemní plyn.
Aby to bylo možné,
chtějí rozpustit ložiska soli říční vodou
a pak tuto směs slané vody vypouštět zpět do řeky.
Až 3 000 tun za den.
Roztok soli má salinitu šestkrát vyšší,
než kolik je bezpečné pro přežití ryb.
Členům komunity a místnímu vedení se to samozřejmě nelíbí.
Lidé z toho nemají radost.
Etnikum Sipekne’katik je proti projektu.
Předseda Copage říká, že zpráva o životním prostředí
nebyla jeho radě řádně vyložena.
Doufal jsem v jednání,
ale zdá se, že vláda nám nechce dát příležitost,
tak asi budeme muset bojovat.
Nikde jinde na světě to nikdy neudělali.
Proč to chtějí udělat tady v Novém Skotsku?
Proč to chtějí udělat v naší řece,
ve které naše děti každý rok rybaří,
odkud berou potravu,
kde se shromažďují členové naší komunity
po mnoho a mnoho generací?
Skutečnou hrozbou pro veřejnost je Alton Gas.
RESPEKTUJTE PRÁVA ZARUČENÁ SMLOUVOU
Jdu na schůzku s místními ochránkyněmi vody
z okresu Sipekne’katik,
které si říkají Znepokojené babičky.
Vedou hnutí odporu,
aby zabránily nejen ekologické katastrofě,
ale i pošlapávání svých práv.
KDE JE PRAVDA A USMÍŘENÍ?
Několik jich bylo zatčeno jen pár dní před naší návštěvou.
PODPOŘTE OCHRÁNKYNĚ VODY
Ženy z etnika Mikmaků říkají, že chrání půdu a vodu,
a když neodešly dobrovolně, byly vzaty do vazby
za občanské pohrdání soudním zákazem.
Říkají, že jejich boj zdaleka neskončil.
Vždy budeme střežit to, co je posvátné.
Nezastavíme se. Dobře poslouchejte, vy z Alton Gasu.
Nepovede se vám to.
ŘEKY PATŘÍ LOSOSŮM
VÍTEJTE VE STEWIACKE
MEZI ROVNÍKEM A SEVERNÍM PÓLEM
Mám schůzku s Dorene a Michelle, dvěma ochránkyněmi vody.
Vezou mě k hlavní bráně společnosti Alton Gas,
kde projekt aktivně narušují.
ZNEPOKOJENÉ BABIČKY
Jdeme k…
bráně společnosti Alton Gas.
Ano, tam, kde zatkli ty ženy.
Sundali tabákové balíčky.
- Ano. - No tedy!
Zeptám se jich na ně.
- Proč je tu policejní auto? - Nevím.
V posledních čtyřech letech se tady nachází přední linie.
Konflikty jsou téměř na denním pořádku.
Jdu se podívat na tabákové balíčky,
na ty modlitební balíčky, co byly na bráně.
Byla to součást obřadu.
Pověsily jsme je tam při obřadu.
Snažili jsme se je respektovat.
Dávali jsme pozor, aby druhá strana zůstala nahoře.
Můžu vám je teď dát.
Můžu si je vzít? Můžu si je vzít sama?
Nemůžu vás pustit, ale můžu vám je přinést.
Já vám je podám.
To není správné, je to projev neúcty.
AltaGas dokonce vytvořil zónu určenou k protestním akcím,
aby účastníci protestů nepřekáželi u vjezdu.
Tohle je ta naše klec.
To je ta protestní klec, kterou postavili.
Tam já nevstoupím.
Můj duch to odmítá.
„Účastníci protestů mohou využít vyhrazený prostor
aby pro všechny bylo zajištěno bezpečné a čisté prostředí.
Udržujte čistotu.
Zákaz parkování, táboření a zakládání ohně.
Alkohol a drogy jsou přísně zakázány. Děkujeme.“
Ta nevědomost a neúcta
obsažená v těch slovech…
Co tady děláte?
Mluvili jsme tady s nimi o domorodé správě.
Ví, že máme obavy.
Jen vás nepoznávám.
Vaše obličeje.
Tohle poznávám.
Ale vaše obličeje ne.
Provincie vydává spoustu peněz…
na pomoc skutečným zločincům.
A o kriminalizaci našich vlastních lidí…
se prakticky nemluví.
Pravým zločincem je firma, která sem chce přijít
a vypouštět do řeky sůl.
To oni jsou skuteční zločinci, a přitom je policie chrání.
Je to… vysloveně na pováženou.
Podívejte, další.
Dorene nás veze k dalším ochránkyním
na druhé místo protestů,
k „domu smlouvy“,
kde před třemi roky náhodou přišla na to,
že společnost zahájila výstavbu.
Vybudováním domu smlouvy
se ochránkyně vody aktivně přihlásily ke svým právům a obsadily území,
čímž postup společnosti zpomalily
a zabránily jí v aktivitách na tradičním území Mikmaků.
Jsme na veřejné přístupové cestě.
A tady byl bagr, tady nahoře,
navážel tu hráz.
Vyběhla jsem nahoru a zeptala se, co to dělají.
Řekli mi: „Tady nemáte co dělat.
Tady je staveniště.
Tu hráz jsme museli postavit
na příkaz ministryně životního prostředí.“
Říkám: „Cože? To že vám nařídila?
Kdy vám nařídí, abyste sakra šli domů a vypadli odtud?“
Šla jsem dolů k řece
provedla tabákovou oběť a modlila se.
Přišli za mnou dva hlídači
a stáli tam, zatímco jsem zpívala vodě.
Pak mě doprovodili zpátky k autu.
Tehdy jsem zveřejnila to video,
abych ukázala, že tady jsou bagry a něco staví.
Řekla jsem lidem: „Podívejte, co dělají řece. Přijďte sem.“
Pak jsme přišli o víkendu a postavili…
Dovedu vás k domu smlouvy.
Dobře.
- Fajn. - Mám to vzít?
BOJOVNÍCI ZA VODU
Tady to všechno začalo, pokud jde o obsazení tohohle území.
Ten den tady byly ženy.
A měly jsme kopii smlouvy, která byla srolovaná do svitku.
Rozvinuly jsme ji a pozvedly ji.
A odrecitovaly jsme článek číslo čtyři ze smlouvy z roku 1752, který zní:
„Rozhodnou-li tak indiáni,
u řeky Shubenacadie se postaví obchodní stanice.“
Všechny jsme se na sebe podívaly a řekly: „Rozhodly jsme.“
Když tady vyjdete nahoru, stačí jeden pohled…
Jediný pohled, jediný okamžik a uvědomíte si, proč jsme tady.
Tahle řeka je pro nás posvátná.
Tahle řeka je dálnicí našeho národa.
Spojovala celé naše území.
Od nepaměti.
Snažíme se, aby to tak bylo dál.
A nedovolíme, aby to ta firma zničila.
DŮM SMLOUVY
NECHCEME ALTON GAS VODA JE ŽIVOT
Myslím, že je velice důležité
vědět, že ženy jsou nositelkami vody.
A ženám je tato odpovědnost svěřena proto,
že dávají život.
V rodinách se ze ženy na ženu předává zásada,
že voda je posvátná a že je to naše zodpovědnost.
Dostáváme dar,
ale také je nám svěřena zodpovědnost.
Jejich voda je ohrožena, práva zaručená smlouvou upírána
a zákony o životním prostředí jsou ignorovány,
a tak Znepokojené babičky začaly konfrontovat politiky,
kteří je mají chránit.
Dodržujte naše smlouvy, pane premiére!
Mluvte s námi!
- Proč s námi nemluvíte? - Stáhněte si okénko.
Stáhněte si okénko. No tak.
Neblokujte ho.
Ustupte, nebo vás zatkneme.
Neblokujte ho. Protestujte si…
- Musíte ctít naši smlouvu! - Respekt…
- Mluvte s lidmi. - Dodržujte smlouvu!
Zastavte AltaGas!
Vy jste federální vláda,
vy nám to dáváte do zákonů.
Otravujete naše vody.
- Dovolujete společnostem… - Děkuju.
…aby do vody… Ne, ještě neděkujte.
Děkuju, že se mnou mluvíte na rovinu.
- Jsem přímá. - Vážím si toho.
Do budoucna předpisy…
Žádné předpisy, nechceme mít pod zadkem žádný plyn!
Budeme spolupracovat s domorodými vůdci, s provincií…
Proč ne s ochránkyněmi vody?
Ať Alton Gas odejde z naší provincie. Hned teď.
A zákony, které se Trudeau snaží přijmout,
je třeba zastavit.
Protože mění zákony,
aby Alton Gas mohl do řeky vypouštět solanku.
V tuhle chvíli to není v souladu s předpisy
a federální vláda navrhuje, aby se vytvořila nová pravidla,
aby to v souladu s nimi bylo, což jim prostě…
Dává větší sílu.
Jo, je to jen…
Je to jen další ukázka, jak pohrdají našimi právy a ignorujou je.
Ani nám to nedělají za zády.
Dělají to úplně nepokrytě.
A pak tady máme ministerstvo rybolovu,
které si asi myslí, že do toho nemůže zasahovat,
dokud se do vody skutečně něco nedostane.
Rozumíte?
A my to nedovolíme,
protože nebezpečí je příliš velké.
Jsou věci, které se nedají napravit.
Třeba když se do řeky dostane solanka,
naruší to salinitu vody.
Zabije to ryby.
A potom… co bude potom?
Otevírají naše území průmyslu.
Ať už je to Alton Gas, frakovací firmy,
těžba vzácných nerostů
nebo zlaté doly,
jsou to všechno projekty, které se dotýkají našich práv.
Takže nehorázně porušují naše práva,
ale Alton Gasu udělí výjimku a nemusí dodržovat předpisy.
Kanada není země.
Kanada je korporace.
„Půda patří objevitelům.“
Oni nic neobjevili.
A vždycky když jim řekneme: „Dejte nám důkaz,“
žádný důkaz nemají.
Proto se v tomhle systému nikdy nedomůžeme spravedlnosti.
Jsme totiž domorodí obyvatelé.
Už to musí přestat.
My ženy se musíme přihlásit k tomu, čím jsme,
jako Mikmakové,
vzpomenout si na předky, co bojovali za tuto zem,
a musíme se probudit.
Musíme pozvednout svého ducha.
Musíme jim říct, ať odejdou. Nejsou tu vítáni.
Ano? A přesně to celou dobu děláme.
Říkáme jim, ať odejdou. Nejsou tu vítáni.
Nechceme je tady.
Vidíte, že se to neděje jen tady.
Děje se to po celém světě.
Po celém světě.
Když se podíváte,
kde průmysl ovlivňuje životy lidí,
týká se to domorodých obyvatel z té které země.
A ty korporace jsou většinou kanadské firmy.
Mají takovou moc,
že můžou lidi zabíjet.
Můžou útočit na strážkyně vody
a zabíjet lidi, kteří stojí před jejich branami.
Řekla jsem: „Děláme to samé, co dělali v Guatemale.
Stojíme tváří v tvář korporaci.“
A lidé tam přicházeli o život.
Kdybychom nebyly vidět, odrovnali by i nás.
- Jo. - Však nás odrovnávají.
Podívejte se, kolik domorodých žen se pohřešuje a bylo zabito.
- Zabíjejí naše ženy. - To je fakt.
Pravda je taková, že nemáme na vybranou.
Takoví jsme
a takoví vždy máme být.
Máme to v DNA. Máme to v krvi.
Nedonutí nás,
abychom přestali být domorodci.
Je to naše identita.
Nepřestaneme se kvůli nim učit, jak se starat o Zemi,
jaký k ní máme vztah.
A nepřestaneme kvůli nim učit
nejen naše děti, ale všechny děti.
Proroctví, které nás učili,
říká, že když se nezačneme starat o matku Zemi,
o naši půdu a naše vody,
o naše jídlo a léky
a o zvířata, rostliny a všechno, díky čemu jsme naživu,
přijde den, kdy bude unce vody stát víc než unce zlata.
Proroctví praví, že i když budeš mít peněz sebevíc,
nebudeš si ji moct koupit,
tu unci vody, protože je nesmírně drahocenná.
Klidně můžeš mít zlato.
Zlata se nenapiješ. Peněz se nenapiješ.
Takže to učení platí nejen pro domorodce.
My neseme tuto zprávu.
Je pro všechny lidi, pro celé lidstvo.
My, co jsme teď naživu,
musíme říct svým vnoučatům, i těm nenarozeným,
že jsme udělali všechno pro to, abychom dosáhli změny,
aby se to změnilo,
abychom zastavili ničení a znečišťování,
aby to už skončilo.
Jsme obyčejní lidé.
Všichni jak tu sedíme, jsme držitelé práv.
Jsme s vámi spojeni tak, že jste se tu narodili.
I vy jste odtud.
I vy máte to spojení s půdou.
Když se vaše nohy dotknou jiného území, jste pořád odsud.
Máte ducha Mikmaků.
A doufám, že to, co se tu dnes stalo, si odnesete s sebou.
Ve svém duchu. A v tom je síla.
PROTESTUJÍCÍ SE ZAVÁZALI, ŽE NEODEJDOU
ZASTAVTE ALTON GAS
UŽ ŽÁDNÉ UKRADENÉ SESTRY!
ZASTAVTE ALTON GAS
Dokonalý obraz mého domova, kde jsem vyrůstala,
vzal zasvé už dřív.
Teď mi ale došlo, že jsem neviděla všechny dílky mozaiky.
A že navzdory korporacím,
navzdory tomu, že se vláda nezajímá
o občany, které učinila nejzranitelnějšími,
láska k přírodě a vzájemná láska může zvítězit.
Znepokojené babičky a všechny ženy, které jsem na této cestě potkala,
mi dodaly sílu a odhodlání.
Skutečnost je taková, že i navzdory jejich obětem
nemůžeme vědět, co přinese budoucnost
jim a naší planetě,
nebudeme-li si pomáhat
a požadovat, aby politici nesli odpovědnost.
Musíme se přestat zajímat jen sami o sebe.
Až pak uvidíme, že to, co se týká jednoho, týká se nás všech.
Máte stejnou DNA jaku muška octomilka.
Jste spojeni se všemi živými bytostmi na Zemi.
Máte v rukou sílu života.
Využijte jí.
Soukromý dárce nabídl dar na výstavbu společné studny,
která by obyvatelům jižního Shelburnu zajistila přístup k nezávadné pitné vodě.
Louise nabídku předložila městskému úřadu a požádala jej o souhlas.
Úřad nabídku přijal.
Znepokojené babičky a ostatní ochránci vody
se dále snaží přesvědčit vládu Nového Skotska,
aby projekt Alton Gasu odmítla.
Aktuální dění sledujte na Twitteru: @StopAltonGas
Dne 17. prosince 2019 vláda Nového Skotska oznámila,
že se zprávou Northern Pulp není spokojena,
a neschválila novou čistírnu odpadních vod,
která by odpad vypouštěla do Northumberlandské úžiny.
Společnost byla vyzvána k provedení plného posouzení vlivů,
což by mohlo trvat dva roky.
Toto rozhodnutí znovu zpochybnilo
plánovaný termín uzavření původní čistírny 31. ledna 2020.
Následně 20. prosince 2019 premiér Stephen McNeil vydal prohlášení.
Toto je jedno z nejtěžších rozhodnutí, která jsme jako vláda museli přijmout.
Když jsem potvrdil sanaci Boat Harbouru,
naše vláda k závazku přistupovala s plnou vážností.
Sanaci slibovala už celá řada předchozích vlád,
zůstalo však u slov.
Nebudeme to opakovat.
Zákon o Boat Harbouru bude uplatněn k 31. lednu roku 2020.
Společnosti Northern Pulp bude nařízeno, aby přestala vypouštět odpad.
A prohlašuji,
že uvedený termín je konečný.
Překlad titulků: Miroslav Pošta