Downloaded from YTS.MX
Ce fel de țară e Canada?
Official YIFY movies site: YTS.MX
Depinde de cel care o privește.
Noua Scoție, locul de joacă de la ocean al Canadei.
Am crescut în capitala țării, Halifax.
Indiferent în ce direcție mergi, în mai puțin de o oră
ajungi pe un țărm pitoresc, fără nicio grijă pe lume.
Într-un fel, Noua Scoție e întruchiparea
părerii multora despre Canada,
o dulce evadare.
Când eram copil, așa vedeam această provincie.
Conectată la natură, cu inima deschisă...
și primitoare cu toate clasele sociale.
Până la urmă, Canada are grijă de oamenii ei.
- Ești canadian? - Ce...
Avem asistență medicală universală.
Egalitatea dreptului la căsătorie e o realitate de 14 ani.
Suntem a doua țară din lume care a legalizat iarba.
Canabis
Dar când privești dincolo de suprafață,
se văd crăpăturile din imaginea perfectă.
Fără conductă! În niciun caz!
OPRIȚI RASISMUL ECOLOGIC
Politicienii promit ceva și fac altceva…
Istoria colonialismului nostru continuă și azi.
TRAVERSARE CONDUCTĂ PETROL
Și șansele de a salva mediul devin din ce în ce mai scăzute,
căci interesele corporațiilor contează pentru guvern mai mult
decât îngrijorarea populației.
Cu cât am văzut mai mult, cu atât mi-am folosit platforma
pentru a lua atitudine.
Ai idee cum putem atrage atenția publicului și a presei
asupra încălzirii globale?
Vreau să spun
că mai ales cei mai marginalizați
și cei care n-au avut de-a face cu asta
sunt cei care suferă cel mai mult.
Inclusiv în Canada.
Inclusiv rasismul ecologic din Canada
și provincia mea nativă.
Asta chiar se întâmplă.
Și se întâmplă celor mai marginalizați.
Trebuie să vorbim.
HALIFAX, NOUA SCOȚIE
Bună. Ingrid.
- Bună, Ingrid! - Bună!
Bună! Te las să intri.
Mulțumesc.
Mă voi întâlni cu profesoara Ingrid Waldron,
care a scris cartea despre rasismul ecologic din Noua Scoție:
E ceva în apă.
Mă bucur să te văd.
- Mersi pentru tot. - Încântată. Cu plăcere.
M-am trezit într-o dimineață în birou și m-am dus pe Twitter.
Și am văzut că am un nou urmăritor: „Micul Canadian”.
Nu scria „Ellen Page, actriță”, deci nu mi s-a părut important.
Am reintrat pe Twitter după o lună
și pe pagina mea erau multe comentarii.
Ca niciodată.
M-am întrebat ce se întâmplă.
Mi-am dat seama că tu erai!
Acolo a început această călătorie.
Rasismul ecologic e condiția,
e problema,
expunerea disproporționată
a comunităților indigene, de culoare, la probleme ecologice,
poluanți și contaminanți.
Dar este și răspunsul lent al guvernului
în abordarea acestor probleme.
Știm că zona unde locuiești
îți afectează bunăstarea.
În Canada, codul poștal determină sănătatea.
Deci știm că anumite comunități
sunt mai puțin sănătoase din cauza locului în care trăiesc.
Majoritatea noilor scoțieni africani trăiesc în comunitățile africane istorice,
în comunități rurale dintre care multe sunt în apropierea gropilor de gunoi.
La fel și comunitățile indigene
sunt localizate disproporționat
în apropierea acestor locuri periculoase.
Când trăiești în comunități izolate, puțin vizibile
care adesea nu au o voce
și sunt invizibile pentru guvern,
adesea vocea ta nu e auzită.
Rasismul ecologic trebuie privit
în contextul istoriei Noii Scoții,
al colonialismului din Noua Scoție și Canada.
Există o reticență în Canada,
de a da rasismului un nume.
Rasismul se infiltrează în toate structurile noastre sociale,
iar în Canada avem tendința să evităm asta.
Rasismul și rasismul ecologic
au un impact real
asupra acestor comunități.
A afectat comunitățile de culoare și indigene social,
economic și politic.
Când consideri anumite comunități că nu sunt demne...
că nu au pic de omenie...
că nu sunt valoroase,
ceea ce credem de obicei despre popoarele de culoare...
atunci are sens în multe feluri
că nu vei răspunde
la fel cum ai face cu o comunitate albă fiindcă...
comunitățile astea nu înseamnă nimic pentru tine, pentru indivizi.
Cred că există o detașare. Dacă nu-ți faci timp
să cunoști comunitățile și prioritățile lor,
experiențele și provocările lor
nu vor fi incluse în politica de mediu.
Trebuie să asculți comunitățile
și de obicei asta nu se întâmplă.
Dacă privești o hartă cu Noua Scoție
și marchezi unde sunt amplasate comunitățile de culoare și indigene
și apoi unde se află gropile de gunoi și fabricile toxice,
devine clară o legătură tulburătoare.
Voi merge în niște comunități să aflu cum povara asta ecologică
afectează viețile oamenilor.
Primul loc în care merg e orașul Shelburne.
Se află la doar 20 de minute de locul de baștină al familiei mele.
Văzut de mulți ca un oraș de coastă al albilor...
Comitatul Shelburne a avut cel mai mare număr
de negri eliberați din America de Nord…
Acum urmașii lor trăiesc în special în sudul orașului Shelburne.
Dar de când s-au stabilit aici acum 250 de ani,
cetățenii de culoare n-au fost tratați la fel precum omologii lor albi.
O realitate cu care se confruntă și astăzi...
O groapă de gunoi înființată în oraș în anii '40
continuă să bântuie rezidenții din Shelburne
la mulți ani de la închidere.
Voi vorbi cu activista locală Louise Delisle pentru a afla mai multe.
Îți plac mult câinii.
Bună, frumoaso!
- Ce plăcut e aici! - Da.
Da, e frumos aici.
Știi, familia mea e din Lockeport.
- Da, am auzit. - Da.
- Am stat mult... - Știu niște oameni...
- Îl știi pe Fred? - ...în Shelburne.
- Fred? Nu. - Nu.
- Tata era Dennis Page... - Din Lockeport.
Dennis Page, Lorie Page.
- O cunosc pe Lorie Page. - Da.
Doamne! Zach face asta mereu:
„Vărul meu.”
- Zach Page. - O cunosc pe Lorie.
- Da. - Da.
- Frumos!
De când au venit aici loialiștii de culoare...
după cum am spus, am fost sclavi.
Când am ajuns aici, am venit cu promisiunea
că vom primi ceva mai bun, fiindcă eram sclavi.
Mulți au ajuns aici prin rețeaua de eliberare secretă, pe nave în port.
Suntem urmașii acestor oameni.
Mă simt foarte onorată
că fac parte din acea familie puternică
de loialiști de culoare.
La începutul anilor '40, au început să se adune.
Știi cum sunt oamenii.
Se adună în jurul familiei lor.
Și-au construit casele una lângă alta.
La sfârșitul anilor '40...
s-au hotărât să pună...
o groapă de gunoi aici.
Aici se arunca totul. Nu se sorta nimic.
Toate gunoaiele din zonele din jur,
Shelburne și comunitatea Shelburne, se duceau acolo.
Erau gunoaie de la spital...
Probabil că erau și organe umane.
Erau gunoaie de la baza militară...
Nu știm ce se arunca acolo.
Reziduuri de pe șantierele navale, vopsea și ulei.
Erau mașini vechi...
mâncare de la magazine,
se aruncau acolo animale moarte...
Câte puțin din tot...
a fost aruncat în acea groapă.
A trebuit să scape de ea pentru că era un munte de gunoi.
Așa că i-au dat foc.
Focul ăsta a ars zile întregi...
iar mirosul era oribil.
Iar fumul...
era peste tot.
Nu puteai deschide ferestrele.
Îmi amintesc că…
zicea cineva că a luat foc groapa de gunoi.
Mai întâi pescărușii începeau să țipe foarte tare.
Apoi dispăreau.
Apoi fumul se transforma într-un nor negru.
Apoi funinginea...
Când începea să se stingă focul sau să plouă,
funinginea acoperea totul.
Țin minte că mă trezeam dimineața să merg la școală.
Aveam noroc dacă ajungeam la școală...
fără să mirosim ca și cum am fi fost...
într-un război chimic.
Ajungeam la școală
și profesoara ne spunea:
„V-ați spălat azi?”
A fost oribil.
Am băut apă...
din pârâurile și fântânile din această comunitate...
de generații întregi.
Cine știe când reziduurile din gunoi s-au infiltrat în fântânile noastre?
Cine știe?
Când vorbești despre...
modul în care rasismul ecologic a afectat această comunitate...
Ne omoară.
N-am pus noi groapa acolo.
Familiile noastre nu au cerut asta.
Și acum noi suntem afectați de efectele ei...
Îi pierdem pe cei dragi nouă.
S-au dus.
Cancerul e foarte frecvent în comunitatea noastră.
Unii ar spune: „Dar e cancer peste tot.”
Dar în zona asta
avem printre cele mai multe cazuri de mielom multiplu.
Oameni din zonă mor din cauza lui.
De ce?
Din cauza gropii.
Mama e acolo. Ea stă aici.
Și aici suntem în curtea noastră.
Aici sunt eu cu codițele mele.
Drăguță.
Dintre cei șapte copiii...
- Ești... - Cea mai mare.
El e fratele meu, Robert.
Robert. Chiar aici. El e cel care...
a murit de cancer.
Și ea e sora mea, Babe, care are mielom multiplu.
Și el e fratele meu cel mic, Frank.
Ăștia suntem noi.
El e unchiul meu care a murit recent de cancer.
A murit acum doi ani.
După ce tatăl meu a murit de cancer,
el a preluat responsabilitățile paterne.
Dar s-au dus.
Nu vreau…
să spun lucruri care rănesc,
dar încerc să spun adevărul.
Așa e bine, nu?
Uneori e greu,
mai ales când vorbești despre rasism și discriminare.
Câțiva cocoși.
Comunitatea oamenilor de culoare începe aici.
Aici am testat apele freatice.
Iar oamenii ăștia aveau...
nivel ridicat de arsenic în apă.
Această comunitate e una mică.
Familia asta a pierdut niște membri...
din cauza cancerului.
Acest om a fost diagnosticat cu cancer și probabil nu mai are mult de trăit.
Are cancer la plămâni.
Omul care locuiește aici.
Sunt foarte cumsecade.
Trebuia să te fi prezentat lor,
dar nu le-am spus că venim, deci mai bine nu.
Fântâna acestor oameni e contaminată.
Nu pot bea apa.
Soțul acestei doamne a murit de cancer. Locuiește singură acolo.
Soțul acestei doamne a murit de cancer.
Dar ea a depășit momentul.
A găsit un bărbat foarte drăguț din Newfoundland.
Toată familia care a locuit în casa asta
a murit de cancer.
Acum aparține altcuiva
care s-a mutat în comunitate și încearcă s-o repare și să stea aici.
Toți cei care au locuit acolo au murit de cancer.
Soțul acestei doamne a murit de cancer.
Acum și ea e foarte bolnavă, are tot cancer.
Omul care a construit casa asta și soția lui au murit de cancer.
Fiica lor locuiește acum în Birchtown.
A avut cancer, dar a supraviețuit.
Dar…
ceilalți doi fii au murit de cancer.
Da.
Nu e bine.
Casa asta
e cea mai apropiată...
de groapa gunoi.
Tânăra asta
a trebuit să se întoarcă acasă aici... și să locuiască aici.
Ambii ei părinți au murit de cancer.
Și acum s-a întors. Locuiește cu cinci copii în acea casă.
Nu are unde să locuiască altundeva.
A trebuit să se întoarcă aici.
Poți vedea... printre copacii aceia.
Aici începea groapa de gunoi.
Nu e foarte departe.
Da! Pe vremuri ne jucam în pădurea asta.
Da.
Nu e bine.
Ellen, vrei să ieși și să mergi pe jos?
Putem merge la groapă?
E un semn pe care scrie „accesul interzis”.
Dar știu cum să intru acolo.
Aici stă dl Clyke.
Dl Clyke e foarte excentric.
Și el a fost diagnosticat...
Cred că e cel mai bătrân om de culoare din comunitate.
Nu știu dacă e acasă.
Poftim?
Ce faci?
- El e dl Clyke. - Da, Ron Clyke.
El e Ian.
Ian și mai cum?
Ian și nu mai știu…
Daniel.
- Daniel. - Ian Daniel.
- Uite câte camere! - Știu.
Și uită-mă la mine.
Arăți grozav.
- Eu sunt Ellen. - Poftim?
- Numele meu e Ellen. - Și mai cum?
- Page. - Page.
Ellen vrea să vorbim despre groapă.
Am stat de vorbă.
Am vorbit despre...
funingine și cenușă.
Și ce vrem să obținem.
Da.
S-au dus toți. Tu ești cel mai bătrân.
- Așa cred. - Da.
Cel mai în vârstă, nu?
Da, pentru că Wally Davis are vreo 70 de ani.
Wallace, da. Wallace e…
Și el se tratează de cancer.
Wallace se tratează din nou pentru cancer la plămâni, da.
Și merg și eu săptămâna asta.
Mergi săptămâna asta?
Vinerea viitoare.
Vineri mergi la consultație.
- Da. - Da.
- O nouă consultație. - Da.
Merg o dată pe an.
Crezi că groapa de gunoi ți-a influențat cumva cancerul?
Cine știe?
Cine știe, da.
Sigur.
Tot cartierul are cancer.
- Da. - Da.
Au murit toți bărbații, nu?
Frank, Seldon și Ed și prietenul tău Ed,
au murit cu toții.
- Și Bern și Shirley. - Bern și Shirley, da.
O să mergem să ne plimbăm pe aici.
O să ne strecurăm pe lângă gard.
Da, e o potecă acolo.
Da, mergem pe potecă.
GROAPĂ DE GUNOI ÎNCHISĂ DIN 3 DECEMBRIE 2016
Sper că...
dacă cineva reține ceva din asta...
sper...
ca oamenii să învețe să folosească lucrurile din punct de vedere ecologic.
Să nu mai fie gropi de gunoi.
N-ar fi frumos
dacă am găsi o cale...
ca tot ce ne trebuie să fie...
reciclat?
Cât de bine ar fi?
Să nu mai avem problema asta,
ca oamenii să nu mai moară din cauza deșeurilor...
cărora le-am dat foc.
Groapa de gunoi a fost închisă definitiv în 2016.
Când mergi azi prin zonă,
dacă nu erau deșeuri rămase, poate n-ai fi știut că a fost groapă de gunoi.
Acum problema e ce a rămas îngropat în pământ
și ce impact poate avea asupra apei și solului din apropiere.
Îmi imaginez că te întrebi tot timpul dacă e ceva în apa pe care o bei.
Dacă a ajuns în apă.
Slavă Domnului că am testat apa.
Am mers și am vorbit cu oamenii.
M-am dus la fiecare om acasă și le-am zis să testeze apa din fântână.
Că am o echipă de oameni și o putem face.
Iar oamenii sunt conștienți de asta acum,
pentru că au primit rezultatele testelor care indică că e ceva în apă.
Fie că spun că nu e de la gunoi sau...
Știm că apa te îmbolnăvește.
Când ai bacterii coliforme și E coli în apa din fântână
pe care o folosești ca să gătești, să-ți hrănești copiii
și soțul, cu care te speli pe dinți
și cu care faci baie, atunci știi.
Afli că e ceva în neregulă cu apa.
E vorba de viața ta.
Asta e viața ta.
Întreaga viață.
E dreptul nostru de a avea apă curată.
- N-ar trebui să lupți pentru asta. - N-ar trebui.
Și cei pentru care am votat în această comunitate
ar trebui să lupte cot la cot cu noi...
pentru apă curată.
Trebuie să ne trezim.
E o problemă pe care nici nu o iau în considerare.
Nu e o problemă, pentru că nu îi afectează.
Ei au apă potabilă, curată,
apa din rețeaua orașului.
Noi nu avem.
Nu avem opțiunea asta.
N-avem nici opțiunea
să nu mai folosim apa asta
pentru că e contaminată și să ne branșăm la rețeaua orașului.
N-o avem.
Au zis că nu e fezabil...
să tragă țevi ca să avem apă curată.
De ce suntem noi, această comunitate...
inferiori acelei comunități?
BUN VENIT ÎN SHELBURNE
FONDAT ÎN 1783 DE LOIALIȘTII IMPERIULUI UNIT
În ultimii ani, Louise a ținut conferințe,
forțând guvernul să aprobe o lege a drepturilor de mediu
care să garanteze un mediu sănătos fiecărui rezident,
mai ales celor marginalizați istoric.
Dar răspunsul politicienilor locali a fost supărător.
Deci rasismul a continuat și e încă aici.
Dacă nu vorbim despre asta, nu-l identificăm,
nu va înceta niciodată.
Pentru că am vorbit despre asta,
am fost separată de unii membri ai comunității
pentru că ei nu vor să vorbească despre asta.
L-ai menționat pe primar.
Da. Ăsta e răspunsul.
Primarul.
Cum acționează primarul?
Primarul nu crede că am dreptul să vorbesc.
Cum așa?
Pentru că ea…
mi-a spus...
„Comunitatea nu vrea să vorbești despre asta.
Nu-i pasă.”
Îmi pare rău.
O s-o spun.
Este...
e dreptul meu să-ți spun
că îmi distrugi familia, comunitatea,
pentru că ai decis
să-ți arunc gunoiul în curtea mea.
Scuze. Dar așa stau lucrurile.
Ori ne ajuți, ori ești împotriva noastră, una sau alta, nu?
Când vin alegerile,
vin în această comunitate și îți promit pe mama și pe tata.
„O să facem asta, o să facem aia.”
Și oamenii îi cred.
Oamenii mei au încredere.
Și votează pentru acești oameni și ei...
Dacă nu poți avea grijă de vecinul tău...
sau oamenii din jurul tău sau familia ta,
ce rost ai tu pe lume?
De ce ești aici?
Dacă nu-ți pasă de frații și surorile tale
sau de oricine...
De ce te mai chinui?
De ce te trezești în fiecare zi?
Pentru tine? Ești foarte singur...
dacă pentru asta trăiești.
Nu?
Dragostea pentru oameni trebuie să fie pe primul loc.
Trebuie să ne susținem unii pe alții.
Avem o singură viață.
Și dacă nu reușim din prima,
nu avem ocazia s-o facem din nou.
Dacă asta înseamnă să mă asigur
că vecinul meu e sănătos
și dacă pot face măcar un lucru să asigur asta,
atunci îl voi face.
Să instalezi o fântână pentru a furniza apă potabilă
într-o locație propusă de Louise
ar costa cam 10.000 de dolari.
Anul acesta, orașul a alocat 35.000 de dolari
pentru Festivalul Anual al Fondatorilor.
La doar trei ore de aici, comunitatea Primei Națiuni din Pictou Landing
se confruntă cu moștenirea toxică a neglijenței guvernamentale.
Lupta actuală a poporului Mi'kmaq
reflectă un lung șir de conflicte
între comunitățile indigene și guvern
de când a început colonizarea Canadei din ziua de azi.
Genocidul, atacurile agenților federali și școlile rezidențiale catolice
au răpit poporului Mi'kmaq
o mare parte din terenul și cultura pe care o știau cândva.
Astăzi se confruntă și cu un dezastru ecologic
care le-a afectat comunitatea de peste 50 de ani.
PÂMÂNT ȘI APĂ
Boat Harbour, Noua Scoție.
Mii de pești se chinuie să respire și mor.
Cei care au văzut aceste imagini la știri au simțit dezgustare și indignare.
Cum e posibil?
Aceste poze prezintă întâmplări recente ale unei istorii lungi de poluare.
Bună!
- Mă bucur să te cunosc. - Asemenea.
- Intră. - Da, îmi pare rău.
GPS-ul m-a dus aiurea.
M-am trezit blocată în noroi.
Mi-am dat seama că e drum lăturalnic. Era o pancartă cu „drum închis”. Da.
Înainte de poluare, Boat Harbour
se numea A'Se'K.
A'Se'K înseamnă „cealaltă cameră”.
Era locul în care membrii comunității fugeau
când veneau agenții guvernamentali
să ia copii.
Fugeau la A'Se'K.
Așa că A'Se'K...
Unul dintre bătrânii noștri a spus-o elocvent.
A'Se'K a fost la un moment dat ca un părinte pentru ei.
I-a protejat.
I-a hrănit când erau flămânzi.
Le-a dat adăpost și când...
a apărut fabrica în 1965
și au început planul lor intenționat de a...
infiltra pământul nostru,
și A'Se'K...
tot a fost luat.
A fost luat totul.
În 1965, Compania Scott Paper
voia să construiască o fabrică de celuloză.
Știau exact unde vor să meargă.
Orașul Pictou.
Aveți echivalentul…
Consultantul lor, dr John Bates,
alesese locul cu câțiva ani mai devreme.
A propus următoarele:
construirea unei fabrici de celuolză.
Deșeurile provenite urmau să fie evacuate sub Pictou Harbour
și aruncate în Boat Harbour.
Până la urmă, deșeurile industriale aveau să ajungă în ocean.
Când s-a făcut propunerea,
dr. Bates nu mai era consultant pentru Scott.
Devenise șeful Direcției Apelor Noua Scoție.
Totul era gata pentru o înțelegere lucrativă
între Scott și provincia Noua Scoție.
INSULA PRINȚUL EDWARD
Guvernul a fost de acord să se ocupe de deșeuri
și a cumpărat teren în zonă.
Singura problemă erau indienii care locuiau la periferia Boat Harbour.
Direcția Apelor l-a abordat pe bunicul meu,
care era căpetenia consilului atunci,
spunând: „Vrem să facem fabrica aici.
Nu vă faceți griji.
Va fi bine. Va fi un lac cu apă dulce.
Nu o să afecteze nimic.”
Erau îngrijorări cu privire la impactul asupra mediului,
impactul asupra pescuitului lor, deci și-au spus preocupările,
așa cum conducerea noastră o face de zeci de ani.
Când au aflat că ne facem griji din cauza asta,
au zis: „Îi ducem în excursie.”
L-au dus pe bunicul
și un alt consilier, Martin Sapier,
într-un loc...
în Noul Brunswick,
care nu era o stație de epurare
ca cea pe care o ridicau ei.
A venit dl Wigglesworth,
ne-a dus la St. John's sau Lancaster la o fabrică de celuloză.
CĂPETENIE
Și ne-a arătat că apa avea o culoare corespunzătoare, nu avea miros.
V-a arătat că e incoloră.
Că e incoloră.
Că nu se simțea vreun miros de la fabrica de celuloză.
Fumul de aici e de la fabrica din St. John.
Dar indienii n-au fost duși acolo.
Lor li s-a arătat o stație de epurare
a apelor menajere, la câțiva kilometri distanță.
Era o fațadă.
Le-au turnat minciuni,
i-au făcut să creadă
că nu va avea impact. Că va fi un lac.
Că o se poată bucura de el
și că o să poată face
ce își doresc.
Existau condiții.
Condițiile din contract au fost ignorate.
Au vrut să știe… cu siguranță,
care era impactul,
dar nu s-au respectat.
Singurul lucru respectat
au fost cei 60.000 de dolari.
Știți, 60.000 de dolari pentru o comunitate oprimată
care suferise
sub impactul școlii rezidențiale și...
Era mult.
Îmi imaginez ce gândea bunicul meu.
„Doamne!
Mediul nu va fi afectat.
Am grijă de ținut.
Ajut.
Nu se va întâmpla nimic rău.”
Bunicul meu, în Noul Brunswick,
cu Martin Sapier,
au semnat o hârtie.
CĂPETENIE
O bucată de hârtie. Acolo l-au prins.
Indienii și-au cedat drepturile asupra Boat Harbour
pentru 65.000 de dolari.
După doi ani, fabrica era în funcțiune.
Așa a început deversarea în Boat Harbour.
Au omorât toți peștii
chiar de a doua zi, de-a lungul țărmului.
Pești, foci și alte vietăți moarte.
Le-au ucis imediat, peste noapte.
La o săptămână de la deschiderea fabricii.
Cam la trei, patru zile de la deschidere.
Da. Toate au murit.
Mă gândesc la durerea pe care a simțit-o
când și-a dat seama că Boat Harbour era pe moarte.
A murit crezând că e vina lui.
Și a transmis asta...
sentimentul de vinovăție copiilor și familiei...
Ei cum au făcut față?
Apoi mai e...
E un ciclu care trebuie rupt.
Cum ar fi viața pentru familia mea...
dacă nu s-ar fi întâmplat?
Bunicul și bunica mea au avut 13 copii.
Bunicul meu a murit la 40 de ani,
foarte tânăr.
Acum, doar mama și mătușa mai trăiesc.
Toți ceilalți au murit de cancer.
S-au sinucis.
Au început să bea și să ia droguri.
Mă întreb adesea dacă asta nu s-ar fi întâmplat,
dacă am fi avut o șansă...
să trăim într-un fel...
prin care să îmbătrânim împreună?
O să vă duc să vedeți stația de epurare a apelor uzate...
la Simpson's Lane.
Nu departe de comunitatea noastră.
Aici e intrarea în stația de epurare
care există din 1967.
Asta iese direct din fabrică.
Ape uzate netratate.
APĂ ADÂNCĂ
Asta se arunca direct pe pământul nostru.
Nu exista un sistem de tratare,
deci totul era vărsat direct.
Mă întristează când vin aici.
Așa miroase comunitatea noastră. Când intri în clădirile și casele noastre
îl simți, pereții sunt îmbâcsiți.
Astea sunt aeratoarele.
Trebuie să oxigeneze apa, ceea ce e trist.
Atunci au zis că nu va avea niciun impact...
dar cu asta am rămas.
Toate astea ne afectează comunitatea.
Deci pe lângă faptul că suferim
știind că apele ne sunt afectate,
acum e afectat și aerul.
Da.
E...
E trist.
Te îngrijorează sănătatea ta?
Apropo de asta.
Fiindcă știu de unde vin
și membrii familiei care au murit,
n-am crezut că voi trăi mult.
Fac 41 de ani săptămâna viitoare.
Și...
știind că toți au murit atât de tineri...
Mereu am crezut
că nu voi avea șansa să îmbătrânesc.
Uneori așa gândesc.
Durerea, și spun cuvântul ăsta des,
căci nu știu cum să descriu altfel...
ia multe forme.
E...
Cum faci față?
Cum ai putea face față?
V-ați făcut griji
că laguna era atât de aproape de rezervația indiană?
Ei bine, nu le făcea niciun rău.
Nu trăiau în apă.
Trăiau la marginea apei.
Care e problema?
Iată câțiva dintre cei pe care i-am pierdut
de la deschiderea fabricii.
Da.
Da, se vede clar că...
Au murit tineri. Da, e adevărat.
Nu-mi place să număr morții.
Au fost mulți.
Mulți ar fi trebuit să fie aici.
Ar fi trebuit să fie aici. Să lupte alături de noi.
Ar fi trebuit să vadă sfârșitul...
poluării. Ar trebui să fie, dar nu sunt.
Am vrut să comemorăm asta.
O să fie aici. Văd ce se întâmplă, ce facem.
Vor fi mândri de noi. Asta îmi amintește.
Îmi amintește de ce fac ce fac,
pentru că…
Ajunge.
În 2014, conflicul a ajuns la apogeu când conducta fabricii s-a spart
vărsând 47 de milioane de litri de ape reziduale toxice netratate în zonă,
pe un teren unde era un cimitir Mi'kmaq.
Guvernul a promis să închidă Boat Harbour, dar nu s-a ținut de cuvânt.
De data asta, Michelle și comunitatea ei
au creat o blocadă,
jurând să nu plece până Boat Harbour nu e închis,
forțând guvernul provinciei să ia măsuri.
Din iunie 2014,
a apărut intens în presă
protestul nostru pașnic privind scurgerea apelor uzate
din conductă.
Eram în prima linie, ne săturaserăm.
Ne săturaserăm să se întâmple asta mereu.
Aceste deversări au fost o povară
de cinci decenii și continuă să ne facă rău.
Discutam des.
Conducerea noastră se întâlnea cu guvernul
destul de des, încercând să găsească o soluție.
Ne întâlneam în sala de sport a comunității
și conducerea spunea:
„Am vorbit cu guvernul
și asta au spus.”
Dar noi nu avem încredere.
Asta e prima regulă. Încrederea s-a pierdut din cauza mai multor guverne
care ne-au mințit
de-a lungul a zeci de ani.
Aici era problema.
Încercam să ne dăm seama
dacă ce spun e adevărat.
Am avut noroc să ajungem la o înțelegere,
o înțelegere care nu ne mulțumea complet.
Aceea că, în sfârșit, vor recunoaște devastarea
și că vor propune o dată de închidere
a Stației de epurare Boat Harbour.
Data pe care ne-au propus-o nu era cea pe care o voiam.
Noi voiam mai devreme.
Data dată de ei a fost 31 ianuarie 2020.
Ne-am gândit mult la asta.
Dar am făcut un compromis.
Ca să fie clar, s-a ajuns la compromisul să nu se închidă fabrica,
ci Stația de epurare Boat Harbour
care a afectat comunitatea zeci de ani.
LEGEA BOAT HARBOUR
Guvernul Noii Scoții a aprobat Legea Boat Harbour,
o lege prin care până la 31 ianuarie 2020, utilizarea Stației Boat Harbour
„pentru primirea și tratarea apelor uzate ale fabricii trebuie să înceteze...”
oferind timp pentru două lucruri:
construirea unei noi stații de epurare și planificarea ecologizării Boat Harbour.
Northern Pulp a primit cinci ani să caute o soluție alternativă.
După patru ani, cea mai bună soluție a lor a fost construirea altei conducte
ce va deversa apele uzate în strâmtoarea Northumberland,
chiar lângă Pictou Landing...
un loc de pescuit profitabil pentru comunitatea nativă și nu numai,
un plan care a stârnit indignare publică.
Da, vrem să fim fericiți.
Vrem să sărbătorim închiderea a ceva.
Vrem să ne vindecăm.
Vrem să facem toate lucrurile pe care...
am fi vrut să le facem.
Cum să sărbătorim știind că propun
o conductă nouă sau o stație de epurare
care ne va afecta mai rău decât prima?
Dar mă deranjează că spun:
„ape uzate tratate”.
Am fost afectați de aceste ape uzate tratate
de peste cinci decenii.
N-ar trebui să luptăm în continuare.
N-ar trebui să spunem:
„Ce naiba aveți?
De ce propuneți asta?”
De ce e de acord guvernul cu asta?
Deși știu bine cât de afectați am fost.
Istoria noastră.
N-o să scăpăm niciodată de asta.
RESPECTAȚI LEGEA
La începutul anului 2019, comunitatea Pictou s-a unit
să atragă atenția publică asupra datei de închidere din 2020.
Sala era plină de optimism
când Primele Națiuni au început numărătoarea inversă
până la închiderea stației de epurare.
Împreună, vrem un mediu curat.
Împreună, vrem să îndreptăm lucrurile. Despre asta e vorba.
Această întâlnire înseamnă mult nu numai pentru Primele Națiuni,
ci pentru toată lumea.
„Vreau ca copiii mei să poată înota și pescui în Boat Harbour
la vârsta mea. Să aibă copilăria pe care eu n-am avut-o.”
În același timp în care comunitatea sărbătorea,
Northern Pulp a decis să aibă propria adunare.
Fără un plan alternativ de tratare
și sperând să evite închiderea fabricii,
au cerut amânarea închiderii stației din Boat Harbour.
Toți avem același obiectiv,
acela ca Boat Harbour să revină la starea sa naturală.
Avem nevoie de mai mult timp ca să asigurăm timpul și diligența
pentru fiecare etapă,
de la evaluarea mediului
la construcția și punerea în funcțiune a acestei noi stații.
Azi trebuia să fie o sărbătoare.
Cu o oră înainte de eveniment,
Northern Pulp a anunțat că va cere o prelungire
pentru închiderea stației din Boat Harbour.
Căpetenia Andrea Paul spune că ora anunțului e dezamăgitoare
și că o prelungire ar fi inacceptabilă.
Știau din 2015
și dacă ar fi folosit timpul să fie proactivi
și nu reticenți când au aflat vestea,
ar fi fost mai aproape de ce voiau să realizeze.
Apoi, Stephen McNeil, prim-ministrul Noii Scoții
și primul șef de guvern ferm în privința închiderii,
acum părea să se clatine.
Le-am dat cinci ani și am spus clar
că 31 ianuarie 2020 e termenul limită.
Dar am spus și comunității și companiei
că dacă pot găsi o cale împreună,
dacă pot negocia o prelungire, atunci o voi lua în considerare.
În loc să fie bărbați și să spună:
„Nu, guvernul a creat o lege ca să închidă stația în 31 ianuarie 2020
și o vom respecta",
ei au ales...
să ne facă pe noi țap ispășitor.
„Bine, am putea, dacă Pictou Landing e de acord...”
Mi s-a părut foarte nedrept.
Nu a fost corect față de noi.
Dacă ar fi fost o relație adevărată,
așa cum se laudă ei,
ar fi spus: „31 ianuarie 2020.
Am creat o lege, o vom respecta,
punct.”
Dar n-au făcut-o.
Vreau cu disperare să cred în ceva
și...
acum cred în 31 ianuarie 2020.
Sper ca oamenii să realizeze
că nu facem asta să creăm probleme
și să îi facem pe toți să sufere.
O facem pentru că avem nevoie de un viitor.
Trebuie să fim conectați la pământ.
Trebuie să avem un mediu durabil,
pentru copiii noștri, pentru copiii copiilor noștri.
Și o facem pentru că suntem meniți să fim aici și să facem asta.
Ideea e că ne-am săturat să fim bolnavi.
Și sperăm să ne vindecăm.
Sperăm să ne vindecăm de toate astea,
dar e un citat la care mă întorc mereu,
acela că nu te poți vindeca
în același mediu care te-a îmbolnăvit.
Deci, ca să ne vindecăm, apa trebuie să înceteze să curgă.
Dacă sau când apa reziduală nu va mai curge,
e nevoie de un proces intensiv de curățare,
estimat că va dura până la cinci ani
și va costa 200 de milioane de dolari,
pentru a elimina toxine ca mercurul din Boat Harbour.
Se speră ca în cele din urmă zona să revină
la ceva apropiat de starea inițială.
Deja am început să vorbim despre...
cum va arăta Boat Harbour
în viitor.
Ce vrem să vedem când vom putea revizita A'Se'K,
când vom putea să-l recuperăm?
Fiindcă îi spunem Boat Harbour,
dar acesta e numele poluării. Boat Harbour e numele poluării.
Era A'Se'K, deci ce vrem să vedem când îl recuperăm?
Vorbim despre natură și despre faptul că
ei vor doar să se reconecteze cu pământul.
Ceva atât de simplu vindecă oamenii.
Vreau ca bunicul să se odihnească în pace.
Vreau ca toți războinicii din Boat Harbour să se odihnească în pace.
Și vreau să fie mândri
că am luptat până la capăt.
În timp ce comunitatea lui Michelle cere
respectarea datei de închidere,
la doar o oră distanță, istoria s-ar putea repeta,
guvernul fiind influențat de interese corporatiste,
din nou, pe seama unei comunități indigene,
ceea ce mă duce la ultima oprire,
unde, în orașul Stewiacke,
se luptă să nu se întâmple asta.
Corporația AltaGas propune să construiască
un depozit subteran pe teritoriul Mi'kmaq.
AltaGas a descoperit caverne de sare
lângă râul Shubenacadie,
care pot stoca gaz natural.
Dar, pentru asta,
vor să dizolve depozitele de sare ale cavernelor cu apă de râu
și să arunce amestecul salin înapoi în râu,
până la 3.000 de tone pe zi.
Amestecul are niveluri de salinitate
de șase ori mai mari decât cele sigure pentru pești.
Desigur, membrii comunității și liderii locali nu sunt mulțumiți.
Comunitatea este nemulțumită.
Grupul Sipekne'katik se opune proiectului.
Căpetenia Rufus Copage spune că ultimul raport de mediu
nu a fost explicat corect consiliului său.
Speram să vorbim cu ei,
dar se pare că guvernul nu ne dă șansa asta,
așa că va trebui să luptăm.
Nu s-a mai făcut asta altundeva în lume.
De ce vor să o facă aici, în Noua Scoție?
De ce vor să facă asta în râul nostru
în care copiii noștri pescuiesc anual,
de unde își iau mâncarea,
unde s-au adunat membrii comunității
de multe generații?
Alton Gas e un pericol pentru siguranța publică.
RESPECTAȚI DREPTURILE
Mă voi întâlni cu Protectorii Apelor
din districtul Sipekne'katic,
cunoscute drept Bunicile obișnuite.
Ele conduc rezistența pentru a preveni o catastrofă ecologică
și badjocorirea drepturilor lor.
UNDE E ADEVĂRUL? E NEDREPT!
Mai multe au fost arestate cu câteva zile înainte de vizită.
SPRIJINIȚI PROTECTORII APELOR
Femeile Mi'kmaq spun că protejează pământul și apa
și când nu au vrut să plece voluntar, au fost arestate
pentru încălcarea unei hotărâri.
Ele spun că mișcarea lor nu se va opri aici.
Vom proteja mereu sacrul.
SPECIALIST MI'KMAW
Nu ne vom opri. Ia aminte, Alton Gas…
nu vei avea succes.
RÂUL E AL SOMONULUI
BINE AȚI VENIT ÎN STEWIACKE
ÎNTRE ECUATOR ȘI POLUL NORD
Mă întâlnesc cu Dorene și Michelle, doi Protectori ai Apelor.
PROTECTORI AI APELOR
Mă duc la poarta principală Alton Gas,
unde au întrerupt activ proiectul.
BUNICILE OBIȘNUITE
Mergem la...
poarta de intrare în Alton Gas.
Acolo unde au fost arestate femeile.
Au scos săculeții cu tutun.
- Da. - Nu.
O să-i întreb despre asta.
- De ce e poliția aici? - Nu știu.
În ultimii patru ani,
aceasta a fost prima linie a rezistenței și a avut ca rezultat conflicte zilnice.
Am venit să verific săculeții cu tutun,
cei pentru rugăciuni de pe poartă.
A fost făcută o ceremonie.
I-am legat într-o ceremonie.
Ne-am străduit să-i respectăm.
Ne-am asigurat că pe partea cealaltă rămân și i-am lipit.
Ți-i pot da acum.
Pot să-i iau? Îi iau singură.
Nu te pot lăsa să treci, dar ți-i pot aduce.
Putem să ți-i dăm.
Nu e corect, e lipsit de respect.
AltaGas a creat chiar și o zonă desemnată pentru proteste
pentru a preveni blocarea intrării.
Asta e cușca noastră.
Asta e cușca de protest construită de ei.
Nu intru în cușca aia.
Spiritul meu nu va intra în cușcă.
„Protestatarii pașnici pot folosi această zonă desemnată
în timpul zilei pentru a menține o zonă curată și sigură pentru toți.
Nu lăsați gunoi.
Fără vehicule, corturi și foc.
Consumul de alcool și droguri e strict interzis. Mulțumesc.”
Nivelul de ignoranță și lipsă de respect
pe care îl transmit cuvintele astea...
Ce faceți aici?
Vorbeam cu ei despre triburile de aici. Știe că suntem îngrijorați.
POLIȚIA
Nu v-am recunoscut...
fețele.
Recunosc asta.
Dar nu și fețele voastre.
Provincia cheltuiește mulți bani...
pentru a ajuta adevăratul infractor.
Și incriminarea poporului nostru...
nu a fost discutată.
Infractorul e compania ce încearcă să vină aici
și să deverseze sare în acest râu.
Ei sunt adevărații infractori și sunt protejați
de poliție. E...
foarte tulburător.
Uite, încă un echipaj.
Dorene ne duce să cunoaștem celelalte Bunici
la al doilea loc de rezistență, clădirea tratativelor,
unde a dat din greșeală peste începutul construcției Alton Gaz
acum trei ani.
Construind clădirea,
Protectorii Apelor și-au susținut în mod activ dreptul la tratative,
întârziind eficient acțiunile companiei
pe teritoriul Mi'kmaq.
Acesta e un drum public.
Acolo era un excavator...
care construia digul.
Am mers la ei și i-am întrebat ce fac
și mi-au spus că n-ar trebui să fiu aici.
Că e șantier.
Și că trebuie să construiască digul
la ordinele ministrului Mediului.”
Le-am zis: „Poftim? V-a ordonat să faceți asta?
Și când vă va ordona să plecați de aici?”
M-am dus la râu,
am făcut ofrandă de tutun și m-am rugat.
În spatele meu au venit doi paznici
și au stat acolo cât timp eu am cântat către apă.
Apoi m-au escortat la mașină.
Atunci am înregistrat un film
ca să arăt că există excavatoare aici și că se construiește.
Am zis oamenilor: „Uitați ce-i fac râului.
Veniți să vedeți.”
În acel weekend am venit și am construit...
Te duc să vezi clădirea tratativelor.
Bine.
- Bine. - Vrei să iau asta?
PROTECTOR AL APELOR
Aici a început ocuparea teritoriului.
Femeile erau aici în acea zi.
Aveam și o copie a tratatului nostru rulată ca un papirus.
Am desfăcut-o și le-am arătat-o.
Am recitat clauza
numărul patru din tratatul nostru din 1752:
„Dacă indienii decid,
se va construi o clădire a tratativelor.”
Ne-am uitat unii la alții și am zis că așa decidem.
Imediat ce ajungi în vârful acestor trepte, arunci o privire
și realizezi de ce suntem aici.
Râul ăsta e sacru pentru noi.
Râul ăsta e super-autostrada națiunii noastre.
Ne-a conectat întreg teritoriul din vremuri imemoriale.
Și continuăm să facem asta.
Nu vom lăsa compania să-l distrugă.
CLĂDIREA TRATATIVELOR
FĂRĂ ALTON GAS APA E GAZ
Ce cred eu că e foarte important
e că femeile sunt purtătoare de apă.
Și motivul pentru care femeile primesc această responsabilitate...
e pentru că femeile sunt cele care dau viață.
Se transmite femeilor din familiile noastre...
că apa e sacră și e responsabilitatea noastră.
Ni se dă un dar,
dar și o responsabilitate.
Calitatea apei e periclitată, tratatul nu le e respectat
și legile de mediu ale țării sunt ignorate.
Aceste Bunici au început să confrunte politicienii
desemnați să le protejeze.
Respectă-ne tratatele, dle McNeil!
Vorbește cu noi!
- De ce nu vorbești cu noi? - Coboară geamul.
Coboară geamul. Haide.
- Nu bloca. - Nu.
Înapoi sau te arestez.
Poți să protestezi cât vrei.
Trebuie să onorezi tratatul! Respect…
- Vorbește cu oamenii. - Onorează tratatul!
Oprește-te AltaGas!
Nu, sunteți din guvernul federal, voi ați permis asta prin lege.
Ne otrăviți apele.
- Permiteți altor companii... - Mersi.
...să vină în apele... Nu mulțumi.
Îți mulțumesc că ai fost directă.
- Sunt directă. - Apreciez.
În continuare, regulamentele...
Niciun regulament, nu vrem gaze sub pământul nostru.
Vom colabora cu liderii indigeni, cu provincia…
De ce nu cu Bunicile?
Scoate acum Alton Gas din provincia noastră.
Iar legea pe care Trudeau încearcă să o aprobe
trebuie oprită.
Pentru că schimbă legea,
ca Alton Gas să deverseze saramură în râu.
Nu respectă regulamentele în vigoare,
iar guvernul federal propune crearea de noi regulamente
cu care ei să fie în conformitate.
Sunt avantajați.
Da, e doar...
un alt exemplu de sfidare
și ignorare a drepturilor noastre.
O fac și nici măcar nu ne păcălesc.
Acum o fac pe față.
Departamentul pentru Pescuit
spune că nu poate interveni
dacă nu e deversat ceva în apă.
Știi?
Noi spunem că nu vom permite asta
pentru că riscul e prea mare.
Nu poți rectifica greșeala odată ce e făcută.
Nu? Odată ce saramura va fi deversată în râu,
nivelul de salinitate va fi modificat. Va ucide peștii.
Și apoi ce se va întâmpla?
Ne deschid teritoriul pentru afaceri.
Că e Alton Gas, firme de fracturare,
extracție minerale rare
sau minereu de aur,
toate sunt proiecte care ne afectează tratatele.
Ne ignoră pe față drepturile,
dar acordă scutiri de la aceste reguli pentru Alton Gas.
Canada nu e o națiune.
Să înțelegem, e o corporație.
Doctrina descoperirii.
N-au descoperit nimic.
Și de fiecare dată când le cerem dovada,
nu au ce să ne arate.
De-asta nu avem dreptate în acest sistem.
Suntem indigeni, băștinași.
E timpul să înceteze.
E timpul pentru noi ca femei să acceptăm că suntem
indieni Mi'kmaqis.
Să ne aducem aminte că strămoșii au luptat pentru acest pământ. Trebuie să ne trezim.
Trebuie să ne ridicăm spiritele.
Trebuie să mergem să le spunem să plece. Nu sunt bineveniți.
Nu? Exact asta am făcut.
Le-am spus să plece, că nu-s bineveniți.
Nu-i vrem aici.
Asta nu se întâmplă doar aici.
Se întâmplă peste tot în lume.
Peste tot.
Unde vezi că intreprinderile
afectează viețile oamenilor, acești oameni sunt indigeni
din acele ținuturi.
Și majoritatea corporațiilor
sunt companii canadiene.
Au puterea
de a ucide oameni.
Au avut puterea de a ucide Bunici
și de a ucide oamenii care stau în fața porților lor.
Am zis că fac același lucru pe care l-au făcut în Guatemala.
Cei care s-au opus corporațiilor
au fost uciși acolo.
De am fi mai puțin vizibili, asta am păți.
- Da. - Asta ne și fac.
Interesați-vă câte băștinașe au fost ucise.
- Ne-au ucis femeile. - E adevărat.
Adevărul nostru e că nu avem de ales.
Așa suntem
și asta va fi întotdeauna menirea noastră.
E în ADN-ul nostru, în sângele nostru.
Nu ne pot face...
să nu mai fim indigeni.
E identitatea noastră.
Nu ne pot împiedica să învățăm cum să avem grijă de Pământ,
de relația noastră.
Nu ne pot împiedica să învățăm pe alții. Nu doar copiii noștri, ci copiii tuturor.
Profeția pe care am învățat-o
e că dacă nu începem să avem grijă de Pământ,
pământurile și apele noastre,
mâncarea și medicamentele noastre, animalele, florile și tot ce ne susține...
într-o zi, un gram de apă va costa mai mult decât unul de aur.
Că indiferent cât de mulți bani ai avea,
nu vei putea cumpăra asta...
un gram de apă pentru că va fi prețioasă.
N-ar conta dacă ai avea aur.
Nu poți bea aur sau bani.
N-a fost o învățătură doar pentru indigeni.
Noi suntem mesagerii.
E pentru toate ființele umane.
Toți cei care trăiesc acum
trebuie să le zică nepoților și celor nenăscuți
că am făcut tot ce ne stă în putere ca să facem o schimbare
și o diferență.
Să oprim distrugerea, să oprim poluarea
și problemele persistente.
Suntem oameni obișnuiți.
Toți cei de aici avem drepturi.
Iar noi suntem legați de tine pentru că te-ai născut aici.
Și tu ești de aici.
Ai acea legătură cu pământul.
Când ești prin alte părți, tot de aici ești.
Spiritul tău e din Mi'kma'ki.
Și sper că vei purta cu tine ceea ce s-a întâmplat azi aici
în spirit. E puternic.
PROTESTATARII JURĂ CĂ VOR RĂMÂNE
FĂRĂ SURORI FURATE!
Imaginea pe care o aveam în copilărie despre casa mea
a fost distrusă acum ceva timp.
Dar mi-am dat seama că nu vedeam toate piesele.
Și că în spatele corporațiilor,
dincolo de guverne care se fac că nu văd
problemele cetățenilor cei mai afectați,
iubirea pentru natură și oameni poate învinge.
Mi-a fost insuflat un simț al puterii și un scop
de către Bunicile Obișnuite
și femeile pe care le-am cunoscut aici.
Adevărul e că și cu sacrificiul lor
nu putem ști ce aduce viitorul
pentru ei sau pentru planeta noastră,
dacă nu avem grijă unul de celălalt și dacă nu-i tragem la răspundere
pe cei de la putere...
dacă nu ne schimbăm viziunea pentru a vedea dincolo de noi...
că cea ce ne afectează pe unul dintre noi ne afectează pe toți.
ADN-ul nostru seamănă cu al musculiței.
Ești conectat la toate ființele de pe Pământ.
Tu ai puterea vieții.
Folosește-o.
O donație privată a fost oferită pentru instalarea unei fântâni
care să ofere rezidenților din Shelburne acces la apă potabilă.
Louise a prezentat o propunere consiliul local din Shaelburne
solicitând aprobarea.
Oferta a fost acceptată.
Bunicile Obișnuite și alți Protectori ai Apelor
continuă să pună presiune pe guvernul Noii Scoții
pentru a respinge Alton Gas.
Pentru noutăți, urmăriți-i pe Twitter la @stopaltongas.
Pe 17 decembrie 2019, guvernul Noii Scoții a anunțat
că nu a fost mulțumit de raportul Northern Pulp
și nu a aprobat stația de tratare a apelor uzate
ce ar fi deversat ape uzate în strâmtoarea Northumberland.
Northern Pulp a primit ordinul de evaluare a impactului ecologic.
Ar putea dura doi ani.
Această decizie a ridicat problema
de a închide din nou stația de tratare din Boat Harbour la 31 ianuarie 2020.
Apoi, pe 20 decembrie 2019,
premierul Stephen McNeil a făcut un anunț.
E una dintre cele mai grele decizii pe care noi, ca guvern,
a trebuit s-o luăm.
Angajamentul luat de a curăța Boat Harbour a fost serios
și nu a fost luat în glumă de guvernul nostru.
Multe guverne dinaintea noastră au spus că-l vor curăța,
dar nu au făcut-o.
Nu vom repeta acel tipar.
Legea Boat Harbour va fi aplicată
începând cu 31 ianuarie 2020.
Northern Pulp va fi obligată să oprească deversarea de ape uzate.
Să fie clar...
nu se va mai amâna nimic.
Subtitrarea: Dan Anescu