Downloaded from YTS.MX
Vad för sorts land är Kanada?
Official YIFY movies site: YTS.MX
Det beror på hur man ser på saken.
Nova Scotia, Kanadas marina lekplats.
Jag växte upp i huvudstaden Halifax.
Mindre än en timmes biltur bort, oavsett riktning
möts man av en vacker och bekymmersfri kustlinje.
På vissa sätt förkroppsligar Nova Scotia det som många anser att Kanada är:
En ljuvlig tillflyktsort.
Som barn var det den bilden jag hade av provinsen.
Naturnära, varmhjärtad...
...och välkomnande oavsett ens bakgrund.
Kanada tar ju trots allt hand om sitt folk.
-Är du kanadensare? -Vad är…?
Vi har fri sjukvård.
Äktenskapsjämlikhet infördes för 14 år sen.
Och vi var det andra landet i världen som legaliserade cannabis.
Cannabis, cannabis...!
Men när man tittar under ytan...
...börjar den perfekta bilden att krackelera.
Ingen rörledning...!
STOPPA MILJÖRASISMEN STÖTTA AAMJIVNAANG
Politiker lovar en sak och gör en annan.
Kolonialismens historia fortsätter än i dag.
VARNING: OLJEPIPELINE
Vår chans att rädda miljön blir mindre för var dag som går...
...då företagens intressen verkar viktigare för regeringen
än allmänhetens oro.
Ju mer jag såg, desto mer kunde jag inte låta bli att använda min plattform
för att säga min mening.
Har du nån aning om hur vi kan få allmänheten och media
att bry sig mer om global uppvärmning?
Jag vill bara poängtera
att de som är mest marginaliserade och som inte alls bidrar till problemet
är de som lider mest just nu. Det gäller även i Kanada.
Det finns miljörasism i Kanada. Även i den provins som jag kommer från.
Det här är nåt som pågår nu.
Det drabbar de mest marginaliserade och det måste vi prata om.
Hej. Ingrid här.
-Hej, Ingrid! -Hej! Jag släpper in er.
Tack.
Jag ska träffa professor Ingrid Waldron
som skrev en jätteviktig bok om miljörasism i Nova Scotia:
There's Something in the Water.
Trevligt att träffas!
-Tack för allt! -Ingen orsak.
Jag vaknade en morgon på mitt kontor och gick in på Twitter.
Det var en ny person som följde mig som hette "Tiny Canadian".
Det stod inte "Ellen Page", så jag tänkte inte mer på det.
Sen ungefär en månad senare
var det en massa kommentarer på min Twitter.
Jag hade aldrig sett nåt liknande. "Vad händer här?" tänkte jag.
Då insåg jag att det var du!
Och det var där den här resan tog sin början.
Miljörasism är åkomman och problemet som uppstår
när samhällen med urfolk, svarta och andra minoriteter blir oproportionerligt utsatta
för miljöbelastningar, föroreningar och gifter.
Men det handlar också om hur långsamt myndigheter agerar
för att bemöta de här problemen.
Det vi vet är att den plats man bor på står i samband med ens välbefinnande.
I Kanada styrs din hälsa av ditt postnummer.
Vi vet att folk i vissa samhällen är mindre friska på grund deras boplats.
De flesta svarta i Nova Scotia bor i sina egna traditionella samhällen
som ligger på landsbygden och ofta nära nedgrävt avfall.
Även urfolkssamhällen är oproportionerligt ofta belägna...
...nära de här skadliga platserna.
När man bor i avlägsna, osynliga samhällen
som ofta saknar en röst och som är osynliga för regeringen
blir ens röst ofta inte hörd.
Man måste se på miljörasism
i en kontext av Nova Scotias historia
och i en kontext av kolonialism i Nova Scotia och Kanada.
Det finns en ovilja och rädsla i Kanada att prata om rasism.
Rasismen genomsyrar alla våra samhällsstrukturer.
I Kanada tenderar vi att inte låtsas om sånt.
Rasism och miljörasism har en reell inverkan bland vanligt folk
som bor i de här specifika samhällena.
Det har påverkat svarta samhällen och urfolkssamhällen socialt
ekonomiskt och politiskt.
När man anser att vissa samhällsgrupper inte är viktiga...
...och att de saknar människovärde...
...och inte betyder nåt...
Det brukar vara så vi ser på icke-vita människor.
Då är det på många sätt logiskt att man inte tänker agera
på samma sätt som man hade gjort om de var vita, eftersom...
...de här grupperna inte betyder nåt för vissa personer.
Jag tror att det finns en likgiltighet.
Om man inte träffar folk och vet vad de ser som viktigt
kommer deras upplevelser och utmaningar aldrig att påverkan miljöpolitiken.
Det krävs att man lyssnar på de här grupperna, och det gör man oftast inte.
Om man tittar på en karta över Nova Scotia
och markerar platser där det finns samhällen med svarta och urfolk...
...och sen var nedgrävt avfall och giftiga industrier är belägna
upptäcker man snart ett obehagligt samband.
Jag ska besöka några av samhällena
för att höra hur miljöproblemen påverkar människors liv.
Den första platsen jag åker till är staden Shelburne.
Bara tjugo minuter från en plats där delar av min släkt är ifrån.
Det är en kuststad som av många ses som oförvitlig.
I Shelburne County bodde en gång det största antalet frigivna svarta
i hela Nordamerika.
Deras ättlingar bor numera för det mesta i Shelburnes södra del.
Men från ögonblicket de bosatte sig här för 250 år sen
behandlades svarta medborgare aldrig på samma sätt som vita.
Ett faktum som de får leva med än i dag.
En soptipp som placerades i staden på 1940-talet
fortsätter att plåga invånare i South Shelburne
flera år efter att den stängdes.
Jag ska tala med den lokala aktivisten Louise Delisle för att ta reda på mer.
Du gillar verkligen hundar.
Hej, raring!
-Vad fint det är här. -Ja, det är vackert här.
-Min släkt är från Lockeport. -Ja, jag hörde det!
Så jag har tillbringat mycket tid här.
-Känner du Fred Page? -Fred? Nej.
-Men min pappa hette Dennis Page. -Från Lockeport.
Dennis Page och Lorie Page.
-Jag känner Lorie Page. -Ja.
Jösses. Zach gör så hela tiden. "Min kusin, min kusin, min kusin..."
-Zach Page. -Jag känner Lorie.
-Jaså? -Ja! Kul.
Från den dag då de svarta lojalisterna steg iland här
var vi kontraktstjänare.
Vi kom hit med ett löfte
om att vi skulle få nåt bättre, för vi hade ju varit slavar.
Många kom via den underjordiska järnvägen och på fartyg till hamnen.
Vi är ättlingar till de människorna.
Jag känner mig väldigt, väldigt hedrad
att jag tillhör den där så starka familjen
av svarta lojalister.
I början av 40-talet började de samla sig på samma plats.
Du vet hur människor är.
De samlas kring sin familj och sånt.
Folk började bygga sina hem nära varandra.
I slutet av 40-talet...
...bestämde de sig för att placera... De kallade det en "soptipp".
Där slängdes allt. Inget sorterades.
Alla sopor från närområdet
från Shelburne och Shelburnes kommun hamnade där.
Det var bland annat sopor från sjukhuset.
Med andra ord var det nog en del kroppsdelar.
Det var saker från flottbasen.
Vi vet inte vad de slängde där.
Saker från skeppsvarven, som färg och olja.
De var gamla bilar, mat från affärerna...
De dumpade döda djur där.
Allt man kan föreställa sig...
...slängdes på den tippen.
De behövde bli kvitt den, för det var som ett berg av sopor.
Så de tände eld på den.
Och det brann i flera dagar.
Lukten var förfärlig.
Och röken täckte...
Man kunde inte öppna fönstren.
Jag minns att...
...när nån sa "soptippen brinner"
så hörde man först fiskmåsarna skrika väldigt högt.
Sen försvann de.
Sen var röken som ett svart moln.
Och allt sot...
När elden började slockna eller om det kom regn
så var allting helt täckt av sot.
Jag minns när jag gick till skolan på morgonen...
Vi hade tur om vi kunde ta oss till skolan...
...utan att lukta som om vi hade varit med om nån sorts...
...kemisk krigföring.
När vi kom fram till skolan brukade lärarna säga...
"Tvättade ni er i morse?"
Det var hemskt.
Vi har druckit vatten
från bäckar och brunnar som finns i det här samhället...
...i flera generationer.
Vem vet vad som har sipprat in i våra brunnar från soptippen?
Vem vet?
När man talar om...
...hur miljörasism har påverkat det här samhället
så har det... Det dödar oss.
Vi placerade den inte där.
Våra familjer bad inte om det.
Nu får vi skörda konsekvenserna av det...
...genom att mista de vi älskar. De är borta.
Det är så mycket cancer i vårt samhälle.
Folk säger att det finns cancer överallt...
...men i det här området har vi en av de högsta frekvenserna av benmärgscancer.
Folk avlider i det häromkring. Varför?
Det beror på soptippen.
Det där är min mamma. Det är hon som sitter där.
Det är i vår trädgård.
Det är jag med mina flätor.
Vad söt!
Var var du bland de sju?
-Var du...? -Äldst.
Det där är min bror Robert.
Där är Robert. Det var han...
...som gick bort i cancer.
Där är min syster Babe som har benmärgscancer.
Där är min yngsta bror Frank.
Där är vi.
Där är min farbror som nyligen gick bort i cancer.
För två år sen gick han bort.
Efter att min pappa gick bort i cancer
klev han in och tog på sig rollen som fadersfigur.
Men de är borta.
Jag vill inte...
...säga saker som sårar nån, men jag försöker att säga sanningen.
Det är det som är poängen.
Det är svårt ibland, särskilt när man talar om rasism.
Och diskriminering.
Ett par tuppar.
Här fanns det första svarta samhället.
Vi har gjort prover i brunnarna här.
Och människorna här hade...
...höga halter arsenik i vattnet.
Det här är ett litet samhälle.
Den här familjen miste medlemmar...
...i cancer.
Mannen här har diagnostiserats och lär inte leva länge till.
Han har lungcancer.
Mannen som bor här.
Det är väldigt trevliga människor. Jag borde låta dig hälsa på dem
men jag har inte sagt att vi kommer, så det är bäst att vi låter bli.
Deras brunn är förorenad.
De kan inte dricka vattnet.
Den här damens make dog i cancer. Hon bor ensam där.
Den här damens make dog i cancer.
Men hon gick vidare i livet och träffade en jättetrevlig man från Newfoundland.
Hela familjen som bodde i det här huset dog i cancer.
Det tillhör nu nån annan
som flyttade hit till samhället för att försöka renovera huset och bo i det.
Men alla som bodde i det dog i cancer.
Den här damens make dog i cancer.
Hon är själv ganska sjuk i cancer nu.
Mannen som byggde huset och hans fru dog i cancer.
Deras dotter bor i Birchtown nu.
Hon hade cancer men överlevde den.
Men...
...de två sönerna dog i cancer.
Ja...
Inte bra.
Det här är det hus som ligger närmast...
...soptippen.
En ung kvinna tvingades flytta hem hit igen.
Och bo här.
Både hennes mamma och pappa dog i cancer.
Nu är hon tillbaka där. Hon bor med fem barn i huset.
Hon har ingen annanstans att bo så hon tvingades flytta tillbaka dit.
På andra sidan de där träden låg foten av soptippen.
Det är inte särskilt långt bort.
Vi brukade leka i den skogen.
Ja...
Inte bra.
Vill du kliva ur och gå dit, Ellen?
Kan vi gå till soptippen?
Det finns en skylt som det står "inga obehöriga" på.
Men jag vet hur man tar sig in.
Där bor mr Clyke.
Mr Clyke är väldigt excentrisk.
Mr Clyke har också cancer nu.
Han är nog den äldste svarta mannen i samhället.
Jag vet inte om han är hemma eller inte.
Va?
Vad gör du?
-Det här är mr Clyke. -Ja, Ron Clyke.
Det här är Ian.
-Ian vad? -Jag vet inte.
Daniel.
-Daniel. -Ian Daniel.
Se på alla kameror!
-Och se hur jag går klädd. -Du är jättefin.
-Jag heter Ellen. -Va?
-Jag heter Ellen. -Ellen vad?
Page.
Ellen är här för att prata om soptippen.
Vi pratade just om...
...röken och sotet och askan och allt det där.
Och vad vi vill ha.
Alla är ju borta. Du är den äldsta som är kvar nu.
-Jag tror det. -Ja.
-Den äldsta mannen, eller hur? -Ja, för Wally Davis är runt 70.
-Wallace, ja. Wallace är... -Han får också cancerbehandling.
Wallace behandlas återigen för lungcancer.
Jag ska dit den här veckan.
-Den här veckan? -Nästa fredag.
-Ska de titta hur du mår då? -Ja.
-Ett återbesök. Jag är på det varje år. -Ja.
Tror du att soptippen hade nåt med din cancer att göra?
-Vem vet? -Ja, vem vet...
Med säkerhet?
-Hela grannskapet har ju cancer. -Ja.
Alla männen är borta, eller hur?
Frank och Seldon och Ed... Och din vän Ed. Allihop är borta.
-Och Bern Bruce och Shirley. -Och Bern och Shirley.
Så vi tänkte gå bort och smyga längs stängslet.
-Det går en stig där. -Ja, vi går längs stigen.
SOPTIPPEN STÄNGDES DEN 3 DECEMBER 2016
Jag hoppas att...
...om nån får ut nånting av det här...
...hoppas jag...
...att det är att folk lär sig använda saker på ett mer miljövänligt sätt.
Då behövs inga soptippar.
Vore det inte fint om vi kunde hitta ett sätt
där allt som vi behöver kan...
...användas om och om igen?
Vore inte det bra?
Då hade vi aldrig haft nåt problem
med folk som dör av saker som vi har förbrukat och...
...tänt eld på.
Soptippen stängdes permanent 2016.
Om det inte vore för de spridda resterna man ser när man går runt här i dag...
...hade man kanske inte vetat om den.
Det man oroar sig för nu är det som är nedgrävt
och vilken inverkan det kan ha på vattnet och jorden i närheten.
Jag kan tänka mig att man lever i konstant rädsla.
"Finns det nåt i mitt vatten? Har det spritt sig till vattnet?"
Tack och lov har vi börjat göra vattenprover nu.
Vi gör hembesök hos alla och pratar med dem.
"Ni måste testa er brunn. Vi har ett team som kan göra det."
Och folk börjar bli mer medvetna om problemen nu
för när vattenproverna kommer tillbaka ser de att det finns nåt i vattnet.
Oavsett om det beror på soptippen eller nåt annat vet vi att det är vattnet som...
När man har koliforma bakterier och E. coli i brunnen
som man använder i hemmet för att laga mat till barnen och ens make
eller för att borsta tänderna, bada eller göra nåt annat med, så vet man.
Och när man får reda på att det är nåt fel på ens vatten, ens liv...
Det påverkar ens liv. Hela ens liv.
Alla ska ha rätt till rent vatten.
-Man ska inte behöva kämpa för det. -Nej.
De som vi röstar på i det här samhället
borde kämpa sida vid sida med oss
för rent vatten. Men...vakna!
De ser det inte som ett problem.
Och det är väl för att det inte påverkar dem.
De har ju vad de kallar rent, drickbart vatten.
De får ju vatten från kommunen.
Vi har inte det. Vi har inte ens det alternativet.
Vi har ingen möjlighet att säga att vi inte tänker använda brunnarna längre
på grund av att de är förorenade, och istället använda kommunalt vatten
Vi har inte det alternativet.
De ser det inte som genomförbart att lägga rör så att vi kan få rent vatten.
Varför är vi i det här samhället mindre värda...
...än människorna i det där samhället?
VÄLKOMMEN TILL SHELBURNE GRUNDAD 1783 AV UNITED EMPIRE-LOJALISTER
De senaste åren har Louise börjat göra sin röst hörd.
Hon har pushat regeringen att anta en ny miljölagstiftning
som garanterar alla invånare en hälsosam levnadsmiljö.
Särskilt historiskt marginaliserade människor.
Men responsen från lokalpolitiker har varit upprörande.
Så rasismen lever vidare och den finns fortfarande kvar här.
Om vi inte pratar om den och identifierar den...
...kommer den aldrig nånsin att försvinna.
Och eftersom jag talar öppet om det
har det skurit sig mellan mig och vissa andra personer i samhället
eftersom de inte vill prata om det.
Du nämnde borgmästaren.
Okej. Där fick jag svaret.
-Borgmästaren... -Jag undrade bara vad hon gör.
Borgmästaren anser inte att jag har rätt att tala.
Varför inte?
Eftersom hon...
Hon har faktiskt sagt att samhället inte vill att jag ska prata om det.
Samhället bryr sig inte.
Jag är ledsen...
...men jag tänker säga det.
Det är...
Det är min rättighet att berätta för er
att ni förgör min familj och mitt samhälle.
Och det beror på att ni har bestämt er för att dumpa ert skräp i min trädgård.
Förlåt. Men så är det.
Antingen hjälper ni oss eller är ni emot oss. Det ena eller det andra.
Varje gång ett val närmar sig
kommer de till vårt samhälle och lovar guld och gröna skogar.
"Vi ska göra en massa saker för er."
Vi tror på dem. Här litar vi på folk.
Sen röster de på dem, men de bara...
Och om man inte kan ta hand om sin granne...
...eller folk i ens närhet, eller ens familj
vad har då folk för nytta av en?
Vad gör man då här?
Om man inte bryr sig om sina bröder och systrar eller andra människor.
Varför gör man sig besväret i så fall? Varför ens kliva upp på morgonen?
För ens egen skull? Det måste vara hemskt ensamt att leva så.
Eller hur?
Kärleken till människor måste komma först.
Vi måste finnas där för varandra.
Vi är alla på väg åt samma håll.
Om vi inte gör rätt första gången får vi ingen chans att försöka igen.
Så om det betyder att jag kan se till
att min granne är frisk
och om jag har möjlighet att bidra till det på nåt litet sätt
så tänker jag göra det.
Att installera en brunn som kan ge samhället rent dricksvatten
på en plats som Louise har föreslagit
skulle kosta cirka 10 000 dollar.
Bara i år budgeterade staden 35 000 dollar
till den årliga "Grundarnas dag"-festivalen.
Bara tre timmar norrut finns urfolket Pictou Landing First Nation
som också kämpar mot det giftiga arvet efter statlig underlåtenhet.
Mi'kmaq-folkets nuvarande kamp
speglar den långa rad konflikter mellan urfolk och myndigheter
sen koloniseringen av det som nu är Kanada började.
Folkmord, angrepp från federala agenter och katolska internatskolor
har berövat Mi'kmaq mycket av den mark och kultur som de en gång hade.
I dag tampas de även med en miljökatastrof
som har plågat deras samhälle i över 50 år.
Boat Harbour, Nova Scotia.
Tusentals fiskar kippar efter andan och dör.
De flesta som såg bilderna på nyheterna blev äcklade och upprörda.
Hur kunde det få ske?
Men bilderna är bara de senaste efter många år med föroreningar här.
-Trevligt att träffas. -Detsamma.
-Kom in. -Jag beklagar. GPS:en bara...
Rätt som det var satt jag fast i leran.
Jag förstod att du tog en småväg. "Vägen avstängd. Hmm."
Det som nu heter Boat Harbour kallades innan föroreningarna för A'Se'K.
A'Se'K betyder "det andra rummet".
Det var dit som vårt folk flydde
på den tiden indian-agenter brukade komma för att hämta barn.
De brukade fly till A'Se'K.
Så A'Se'K...
En av våra äldre uttrycker det så fint - en gång var det som en förälder för dem.
Platsen skyddade dem. Den gav dem mat när de var hungriga.
De kunde söka skydd där, och när...
...fabriken kom hit 1965
och inledde sin högst avsiktliga plan att...
....infiltrera vår mark...
...och vår A'Se'K...
...togs allt det bort ifrån oss.
1965 ville Scott Paper Company bygga en massa- och pappersfabrik i Nova Scotia.
De visste exakt var de ville ha den.
I staden Pictou.
Ni har motsvarande...
Deras konsult doktor John Bates, hade valt ut platsen några år tidigare.
Det här var hans förslag:
Att Scott Paper skulle bygga en massafabrik.
Avfallet från fabriken skulle forslas i rör under Pictou Harbour
och dumpas i Boat Harbour.
Så småningom skulle industriavfallet komma ut i havet.
När förslaget lades fram
jobbade dr Bates inte längre som konsult åt Scott.
Han hade blivit chef för Nova Scotias vattenmyndighet.
Allt var bäddat för ett väldigt lukrativ avtal
mellan Scott Paper och provinsen Nova Scotia.
Regeringen gick med på att ta hand om fabriksavfallet
och började köpa mark i området.
Det enda problemet var indianerna, som bodde i utkanten av Boat Harbour.
Vattenmyndigheten hade kontaktat min morfar, som var hövding då
och rådet, och sagt att de ville bygga en fabrik.
De skulle inte behöva oroa sig. Det skulle bli en sötvattenssjö.
Fabriken skulle inte ha nån inverkan på nåt.
Det fanns dokumenterad oro över hur det skulle påverka miljön och fiskevattnen.
De berättade om den oron, som våra ledare har gjort i årtionden.
När de fick veta att vi var oroliga ville de ta oss med på en resa.
De kom och tog med min morfar och en annan rådsmedlem, Martin Sapier
till en plats i...
...New Brunswick.
Det var inte ens samma typ av reningsverk som de själva höll på att bygga.
Mr Wigglesworth kom ner
och tog oss med upp till St. John's eller Lancaster, till en massafabrik.
Han visade oss att det inte fanns nån missfärgning i vattnet, ingen stank...
-Ingen missfärgning i vattnet? -Just det.
Det kom ingen stank eller nåt från den där massafabriken.
Röken här är från massafabriken i St. John.
Men indianerna togs aldrig med dit.
Allt de fick se var ett vattenreningsverk för hushållsvatten några kilometer bort.
Det var bara en fasad.
De drog några lögner för dem
och försökte få dem att förstå att det inte kommer att påverka dem.
"Det kommer att bli en sjö.
Ni kommer fortfarande att ha glädje av vattnet
och ni kommer fortfarande att kunna göra det ni vill göra."
Det fanns villkor i avtalet som helt ignorerades.
De ville veta...
...med säkerhet hur de skulle påverkas. Det följdes aldrig upp.
Det enda villkor som uppfylldes var 60 000 dollar.
60 000 dollar på den tiden till en förtryckt samhällsgrupp
som hade genomlidit effekterna av internatskolorna och...
Det var mycket! Jag kan föreställa mig vad som for genom morfars huvud.
"Herregud. Miljön kommer inte att påverkas.
Jag bryr mig ju om länet. Jag känner att jag hjälper till.
Det här leder inte till nånting ont."
När min morfar var där i New Brunswick med Martin Sapier
skrev han under ett dokument.
Han skrev under, där och då. De hade lurat honom.
Indianerna hade gett bort sina rättigheter till Boat Harbour...
...för cirka 65 000 dollar.
Två år senare var anläggningen i drift.
Och avfallet började rinna in i Boat Harbour.
De dödade all fisk längs kusten dagen därpå.
Det var döda fiskar, norsar och sälar överallt där ute.
De dödade dem med en gång, på en natt.
Och det skedde inom en vecka efter fabrikens öppnande?
Tre eller fyra dagar efter att den öppnade.
Ja, de dödade allt med den.
Man kan ju föreställa den sorg han kände...
...när han insåg att Boat Harbour var död.
Vid sin död kände han fortfarande att det var hans fel.
Sen förde han vidare det till...
Han förde vidare skuldkänslorna till sina barn och till familjen.
Hur hanterade de det? Sen var det...
Det är en ond cirkel som måste brytas.
Hur hade livet sett ut för min familj...
...om Boat Harbour aldrig hade hänt?
Min morfar och mormor fick 13 barn.
Morfar gick bor när han var väldigt ung, i slutet av fyrtioårsåldern.
I dag är det bara min mamma och min moster som är i livet.
Alla andra har gott bort i cancer.
Och självmord.
Alkoholism och droger tog förarsätet.
Så jag undrar ofta...
...om vi hade haft en chans om det här aldrig hade hänt...
...att leva på ett sätt...
...där vi hade kunnat åldras tillsammans?
Jag ska ta er med och visa er reningsverket för avfallsvattnet...
...som ligger på Simpson's Lane, inte långt från vårt samhälle.
Det här är ingången till reningsverket
som har legat här sen 1967.
Det här är det som kommer direkt från fabriken.
Rått och obehandlat avfallsvatten.
VARNING: DJUPT VATTEN
De brukade dumpa det rakt på vår mark.
Det fanns inget reningssystem. De dumpade det bara genom röret.
Jag blir så ledsen när jag kommer hit.
Så luktar vårt samhälle.
Ibland när man går in i byggnader där vi bor känner man den lukten.
Den sätter sig i väggarna.
Det här är luftare. De syresätter visst vattnet, vilket känns ganska tragiskt.
En gång i tiden sa de att det inte skulle ha nån inverkan...
...och nu ser det ut så här.
Allt det här sprider sig till vårt samhälle.
Vi lider inte bara med vetskapen om att det här drabbar vårt vatten
titta även på vår luft.
Och, ja. Det är... Det är sorgligt.
Oroar du dig för din egen hälsa?
Det är lustigt att du nämner det.
Med tanke på var jag kommer från och hur många i min släkt som har dött
har jag aldrig förväntat mig att jag ska leva länge. Jag fyller 41 nästa vecka.
Och...
...eftersom jag vet att alla har gått bort så unga...
...har jag alltid känt att jag inte kommer att få chansen att bli gammal.
Ibland tänker jag så.
Sorg. Jag säger ofta det ordet.
Jag vet inte hur jag ska beskriva det annars.
Den tar sig många uttryck. Det är...
Hur ska man hantera det?
Hur hade du hanterat det?
Var ni bekymrad över att lagunen låg så nära indianreservatet?
Den gjorde dem ju inte illa.
De bodde ju inte i vattnet.
De såg bara vattnet från där de bodde.
Och...än sen?
Här är några från vårt samhälle som vi har mist sen fabriken öppnades.
Ja...
Man ser tydligt att...
Att de dör unga. Ja, det stämmer.
Jag gillar inte att räkna de döda. Det är många.
Det är många som borde vara här. De borde vara här.
De borde kämpa tillsammans med oss och få se slutet på...
...vattenföroreningarna. Men det får de inte.
Vi vill försöka att hedra deras minne.
De ser vad som händer och vad vi gör. De kommer att bli stolta över oss.
Det här påminner mig om varför jag gör det jag gör.
Nu får det vara nog.
År 2014 nådde den spända situationen ett krisläge när avfallsröret gick sönder.
Fyrtiosju miljoner liter giftigt, orenat vatten rann ut i området.
På mark där det fanns kända Mi'kmaq-begravningsplatser.
Myndigheterna hade lovat att stänga Boat Harbour flera gånger
men aldrig hållit sitt ord.
Den här gången agerade Michelle och samhället genom att skapa en blockad.
De lovade att inte försvinna förrän Boat Harbour hade stängts.
Det tvingade provinsregeringen att till slut ta tag i ärendet.
I juni 2014
fick vår fredliga protest mycket uppmärksamhet i media
i samband med att det läckte avfallsvatten från rörledningen.
Vi var på frontlinjen. Vi hade fått nog.
Vi var trötta på att sånt där fick pågå.
Avfallsvattnet som hade varit en börda i fem årtionden fortsatte att skada oss.
Våra ledare hade möten med myndigheterna ganska regelbundet
för att försöka hitta en lösning på det som försiggick.
Vi möttes i samhällets gymnastiksal.
Vår ledning kom tillbaka
och berättade vad regeringen hade sagt under diskussionerna.
Men vi litade såklart inte på dem.
Det var regel nummer ett - flera regeringar hade svikit oss
med ett flertal brutna löften genom årtionde efter årtionde.
Det viktigaste för oss då var att försöka lista ut
om det de sa var sanningen.
Vi hade tur nog att nå en överenskommelse.
En överenskommelse som vi inte var helt nöjda med.
De skulle äntligen erkänna all förödelse
och föreslå ett stängningsdatum för vattenreningsverket i Boat Harbour.
Datumet de föreslog var inte datumet vi ville ha.
Vi hoppades på ett tidigare datum.
Datumet de gav oss var 31 januari 2020.
Vi tänkte efter länge och noga.
Men vi kompromissade.
Kompromissen innebar alltså inte att fabriken skulle stängas
utan enbart reningsverket i Boat Harbour, som hade skadat samhället i årtionden.
Nova Scotias regering antog Boat Harbour Act
en lag som förordnar att senast den 31 januari 2020
måste användandet av Boat Harbour för att motta och rena avfallsvatten upphöra.
Då hinner man göra två saker:
Att planera och bygga ett nytt reningsverk och planera saneringen av Boat Harbour.
Northern Pulp fick fem år på sig att ta fram en alternativ plan.
Men fyra år senare
var deras bästa förslag att bygga en ny rörledning
som skulle dumpa avfallsvattnet i Northumberland Strait
precis invid Pictou Landing...
...lukrativa fiskevatten för både urfolk och icke-urfolk i trakten.
Planen orsakade en folkstorm.
Vi vill ju vara glada och fira stängningen av anläggningen.
Vi vill börja läka våra sår och göra alla de där sakerna som vi känner...
...vi borde kunna göra.
Men hur ska vi fira när vi vet att deras förslag är ett nytt vattenreningsverk
som bara flyttar problemet från bakgården till framsidan?
Det som stör mig är att de konstant pratar om "renat avfallsvatten".
Vi har påverkats av "renat avfallsvatten" i över 50 år!
Vi borde inte behöva fortsätta kämpa.
Vi borde inte behöva fortsätta att vara där ute
och säga: "Vad fan är det för fel på er?
Varför föreslår ni att den byggs där?"
Hur kan regeringen godkänna det?
De känner ju mycket väl till den förödelse vi har fått uthärda
och vår historia.
Vi kommer aldrig att bli kvitt den.
HEDRA BOAT HARBOUR-LAGEN
I början av år 2019 samlades människorna i Pictou
för att hålla allmänheten fokuserad på den planerade stängningen 2020.
Rummet var fullt av optimism
när Pictou Landing-urinvånarna inledde den ett år långa nedräkningen
till stängningen av reningsverket i Boat Harbour.
Tillsammans vill vi ha en ren miljö.
Tillsammans vill vi rätta till fel, och det är vad det är handlar om.
Den här dagen betyder inte bara massor för Pictou Landing-urfolket
den betyder mycket för alla.
"Jag vill att mina barn ska kunna simma och fiska i Boat Harbour
i den ålder jag är i nu. Då kan de få den barndom jag aldrig fick."
Samtidigt som samhället firade
bestämde sig Northern Pulp för att hålla sitt eget möte.
Utan en alternativ reningsplan på plats och för att slippa stänga hela fabriken...
...bad de om en förlängning så att Boat Harbour kunde förbli öppen.
Vi har alla samma mål.
Och det är att Boat Harbour ska återgå till sitt naturliga tillstånd.
Vi behöver bara lite mer tid
för att säkerställa att vi hinner att genomföra due diligence vid varje fas.
Från miljöbedömning till byggandet
och slutligen kommissioneringen av den nya anläggningen.
Det här skulle bli en glädjens dag
men bara en timme innan evenemanget började
meddelade Northern Pulp Mill att de tänker begära mer tid
för att stänga Boat Harbour-anläggningen.
Hövding Andrea Paul är besviken på hur de tajmade kungörandet
och säger att en förlängning vore oacceptabel.
De visste det redan 2015.
Om de hade utnyttjat tiden och varit proaktiva
istället för reaktiva när nyheten kom
hade de kommit längre nu med det som de vill åstadkomma.
Men, Stephen McNeil, Nova Scotias premiärminister
och den första regeringschefen som hade spikat ett stängningsdatum
verkade nu också ge vika.
Vi gav dem fem år. Det har jag varit väldigt tydlig med.
Vår deadline är 31 januari 2020.
Jag har också sagt, till samhället och till företaget
att om de kan enas om en väg framåt
och komma överens om en förlängning så ska jag ta det i beaktande.
De borde visa lite stake och säga:
"Vi i regeringen har lagstiftat att den ska stängas den 31 januari 2020
och det står vi fast vid."
Istället valde de...
...att använd oss som syndabock.
"Det går kanske om Pictou Landing går med på det."
Det kändes väldigt orättvist. Det var väldigt orättvist mot oss.
Om vi hade en ärlig relation...
...som de så ofta skryter om, hade de sagt:
"31 januari 2020 är datumet som vi har lagstiftat om. Punkt slut."
Det gjorde de inte.
Jag vill bara så desperat tro på nånting.
Och...
...just nu tror jag på 31 januari 2020.
Jag hoppas bara att folk förstår
att vi inte gör det här för att ställa till problem
eller för att göra folk ledsna.
Vi gör det för att vi behöver en framtid.
Vi behöver ha kontakt med vår mark.
Vi måste ha en hållbar miljö...
...för våra barn och barnbarns skull.
Vi gör det för att det är meningen att vi ska vara här och göra det.
Det handlar i grunden om att vi är trötta på att vara sjuka.
Vi hoppas att vi ska bli friska från allt det här så småningom.
Det finns ett citat som jag alltid återkommer till:
"Man kan inte bli frisk i samma miljö som man blev sjuk av."
Om vi ska bli friska måste det där vattnet sluta flöda.
Om eller när avfallsvattnet slutar rinna krävs en intensiv saneringsprocess.
Det beräknas ta upp till fem år och kosta över 200 miljoner dollar
att avlägsna gifter såsom kvicksilver från Boat Harbour.
Hoppet är att området så småningom ska återgå
till nåt som liknar dess ursprungliga tillstånd.
Vi har redan börjat prata om…
...hur Boat Harbour ska se ut i framtiden.
Vad vi vill se när vi kan återvända till A'Se'K.
När vi kan återta den platsen igen.
Vi kallar det ju "Boat Harbour" nu
men det är föroreningsnamnet. Förut hette det A'Se'K.
Så vad vill vi se där?
Vi pratar om naturen, och vi pratar om att vi bara vill kunna...
...få tillbaka kontakten med platsen.
Det är allt som krävs för att folk ska kunna läka såren.
Jag vill att min morfar ska kunna vila i frid.
Jag vill att alla forna Boat Harbour-krigare ska få vila i frid.
Jag vill att de ska vara stolta över att vi kämpade in i det sista.
Medan Michelle och samhället kämpar vidare för att Boat Harbour ska stänga...
....kan historien komma att upprepas bara en timme bort
där myndigheter influeras av företagsintressen
återigen på ett urfolks bekostnad.
Jag har nått min sista anhalt. Vi är i staden Stewiacke
där man kämpar för att det inte ska ske.
AltaGas Corporation vill bygga en underjordisk förvaringsanläggning
på icke-överlåtet Mi'kmaq-territorium.
AltaGas upptäckte underjordiska saltgrottor nära Shubenacadie River
där naturgaser kan förvaras.
För åstadkomma det
planerar de att lösa upp grottans saltavlagringar med flodvatten
och sen dumpa saltvattenblandningen i floden igen.
Upp till 3 000 ton per dag.
Blandningen innehåller salthalter som är sex gånger högre
än vad man anser är säkert för fisk att leva i.
Urfolksmedlemmar och lokala ledare är naturligtvis inte nöjda.
Vi är inte glada.
Sipekne'katik-bandet här är emot projektet.
Hövding Rufus Copage säger att den senaste miljörapporten
inte förklarades väl nog för hans bandråd.
Jag hoppades få prata med dem
men regeringen verkar inte vilja ge oss en chans.
Så vi får väl kämpa.
De har aldrig gjort det nån annanstans i världen.
Varför vill de göra det här i lilla Nova Scotia?
Varför vill de göra det i vår flod
där våra barn fiskar varje år och som de får sin mat från?
Vårt folk har samlats vid den i många, många generationer.
Den verkliga faran för allmänheten är Alton Gas.
RESPEKTERA FÖRDRAGSRÄTTIGHETERNA
Jag ska träffa de lokala vattenbeskyddarna i Sipekne'katik-distriktet
som kallar sig Grassroots Grandmothers.
De leder motståndet, inte enbart för att förhindra en miljökatastrof
utan även ett brott mot deras fördragsrättigheter.
Flera av dem greps bara dagar innan vårt besök.
STÖD VATTENBESKYDDARNA
Mi'kmaq-kvinnorna säger att de skyddar marken och vattnet
och när de inte lämnade platsen frivilligt
greps de för ohörsamhet mot ett domstolsbeslut.
De säger att deras rörelse är långt ifrån död.
Vi tänker alltid skydda det heliga.
Vi tänker inte ge oss. Märk mina mord, Alton Gas.
Ni kommer inte att lyckas.
FLODEN TILLHÖR LAXEN
STEWIACKE - MÖJLIGHETERNAS FLODER HALVVÄGS MELLAN EKVATORN OCH NORDPOLEN
Jag ska träffa Dorene och Michelle, två av vattenbeskyddarna.
De ska ta mig till huvudgrinden utanför Alton Gas
där de aktivt har stört projektet.
Vi är på väg till...
...ingången till Alton Gas.
Det var där de grep kvinnorna.
De har tagit bort tobakssnörena.
-Ja, det har de. -Åh, nej.
Jag ska fråga dem om det.
-Varför är det en polisbil här? -Jag vet inte.
Under de senaste fyra åren har detta varit motståndets frontlinje.
Det har resulterat i nästan dagliga konflikter.
Jag kom hit för att titta till tobakssnörena.
Bönesnörena som satt på grinden.
De var ceremoniella. Vi satte upp snörena under ceremonin.
Vi gjorde vårt bästa för att respektera dem.
Vi dubbeltejpade andra sidan och lät dem sitta kvar.
Jag kan ge dem till er nu.
Kan jag få hämta dem? Jag kan göra det själv.
Jag kan inte släppa in dig, men jag kan hämta dem åt dig.
Det är inte rätt, det är respektlöst.
AltaGas skapade till och med ett särskilt protest-område
så att de inte skulle vara i vägen vid grinden.
Det här är alltså vår bur. Det här är protest-buren som de byggde.
Jag går inte in i den där buren.
Min ande vill inte gå in i den.
"Fredliga demonstranter kan använda det här särskilda området under dagtid
så att området förblir tryggt och rent för alla.
Plocka upp efter er, parkera inga fordon, campa inte och tänd inga brasor.
Notera att bruk av alkohol och droger är strikt förbjudet. Tack."
Den okunnighet och respektlöshet...
...som de orden förmedlar…
Vad gör ni här?
Vi pratade med dem om urfolket här. Hon vet att vi är bekymrade.
Jag känner bara inte igen er. Era ansikten.
Jag känner igen den här. Men inte era ansikten.
En massa pengar spenderas av provinsen...
...för att tillåta, hjälpa och bistå den riktiga boven.
Kriminaliseringen av vårt eget folk...
...har man egentligen inte pratat om.
De riktiga skurkarna är företaget som vill komma hit och dumpa salt i floden.
De är de riktiga skurkarna, trots det blir de skyddade av polisen.
Det är riktigt skrämmande.
Titta, en till.
Dorene tar med oss till andra Grandmothers på deras andra motståndsplats:
Fördragshandelshuset
där hon av en slump snubblade över starten av byggandet av Alton Gas för tre år sen.
Genom att bygga handelshuset
hävdade vattenbeskyddarna aktivt sina fördragsrättigheter
och ockuperade området. Det gjorde det svårare för företaget att gå vidare
och inkräkta på icke-överlåtet Mi'kmaq territorium.
Det här är en allmän väg.
Det var en grävmaskin här uppe.
Den fyllde igen ett dike. Jag sprang upp och frågade vad de höll på med.
De sa: "Du får inte vara här. Det här är en byggarbetsplats.
Vi måste fylla igen diket. Det är order från miljöministern."
Jag sa: "Va? Sa hon åt er att göra det?
När ska hon säga åt er att åka hem? Stick härifrån."
Sen gick jag ner till floden där jag offrade tobak och bad.
Sen dök två säkerhetsvakter upp bakom mig. De stod där medan jag sjöng för vattnet.
Sen eskorterade de mig tillbaka till min bil.
Det var då jag lade upp den där videon
som visade grävmaskinen och att de höll på att bygga.
Jag sa: "Se vad de gör med floden. Det är bäst att ni kommer hit."
Den helgen kom vi hit och byggde... Jag ska köra er till handelshuset.
-Ska jag ta den? -Ja.
VATTENKRIGARE
Den var här vår ockupation av området började.
Vi som var här den dagen var kvinnor.
Vi hade också en kopia av vårt fördrag som vi hade rullat ihop.
Vi vecklade ut det och visade dem det.
Sen läste vi upp den fjärde klausulen i vårt fördrag från 1752 där det står:
"Om indianerna så önskar
skall ett hur för byteshandel byggas vid floden Shubenacadie."
Vi såg på varandra och sa "det önskar vi".
Så fort man når toppen av trappan...
...räcker det en enda blick för att man ska inse...
...varför vi är här.
Den här floden är helig för oss.
Den här floden är vårt folks viktigaste led.
Den kopplar samman hela vårt territorium sen urminnes tider.
Så ska det förbli. Vi tänker inte låta företaget få förstöra det.
INGEN ALTON GAS VATTEN ÄR GAS
En sak som jag tycker är väldigt viktig
är att veta att kvinnor är vattnets budbärare.
Anledningen till att kvinnor får det ansvaret...
...är för att kvinnor är livgivare.
Det är nånting som kvinnorna i våra släkter får ärva.
Vattnet är heligt och vi ansvarar för det.
Vi har fått en gåva, men vi har också fått ett ansvar.
Eftersom vattnet är i fara, fördragsrättigheter kränks
och landets miljölagar ignoreras
har Grandmothers börjar konfrontera samma politiker som svors in för att skydda dem.
Hedra vårt fördrag, mr McNeil!
Prata med oss!
-Varför pratar ni inte med oss? -Veva ner rutan.
Veva ner rutan! Kom igen!
Stå inte i vägen för bilen! Backa undan, annars blir ni gripna.
-Stå inte i vägen. -Lär er att hedra fördraget!
Respektera...
-Prata med folket! -Hedra fördraget!
Stoppa AltaGas!
Ni är den federala regeringen.
Det är ni som godkänner de här lagarna.
Ni förgiftar våra vatten.
-Ni tillåter att företag kommer och... -Tack.
Nej, säg inte "tack" än.
Jag tackar dig för att du säger som det är. Det uppskattas.
Framöver ska regleringarna...
Inga regleringar! Vi vill bara slippa gasen!
Vi ska arbeta med urfolksledare, vi ska arbeta med provinsen...
Varför jobbar ni inte med Grandmothers?
Skicka ut Alton Gas ur vår provins. Nu.
Lagstiftningen som Trudeau försöker anta måste stoppas.
För han ändrar lagstiftningen
så att Alton Gas kan dumpa saltlösning i floden.
I nuläget följer de inte regleringarna
så den federala regeringen föreslår att skapa och utforma nya regleringar
som de kan rätta sig efter, antar jag.
De hjälper dem.
Ja, det är bara ytterliga ett exempel på det förakt
och ointresse de har för våra rättigheter.
De gör det, och de lurar oss inte ens.
De gör det helt öppet nu.
Och sen har vi fiskedepartementet som inte verkar anse att de kan stoppa det
förrän vattnet faktiskt börjar förorenas.
Men vi tänker inte låta det ske, för risken är allt för stor.
När en klocka väl har ringt, så har den ringt.
Eller hur? När saltlösningen väl hamnar i floden så kommer salthalten att rubbas.
Då dör fisken. Och vad händer efter det?
De ger företagen tillgång till vårt territorium.
Vare sig det är Alton Gas eller fracking-företag
eller sällsynta jordartsmineraler eller guldgruvor...
Alla såna projekt påverkar våra fördragsrättigheter.
De struntar öppet i våra rättigheter
men ger Alton Gas rätt att frångå reglerna.
Kanada är ingen nation.
Det ska vi ha klart för oss. Det är ett företag.
Ta upptäcktsdoktrinen. De har ju inte upptäckt nåt.
Varenda gång vi ber dem att ge oss bevis så har de inga.
Det är därför vi aldrig får rättvisa i det här systemet.
Eftersom vi är en ursprungsbefolkning.
Det måste bli slut på det nu.
Det är på tiden att vi som kvinnor står upp för vår Mi'kmaqis-identitet.
Kom ihåg att våra förfäder kämpade för den här marken.
Vi måste vakna nu.
Vi måste hitta mod igen.
Vi måste säga åt dem att ge sig av. De är inte välkomna här.
Det är i princip det vi har gjort. Vi har sagt åt dem att ge sig av.
Vi vill inte ha dem här.
Och ni ska veta att det inte händer enbart här.
Det sker i alla delar av världen.
I alla delar av världen. Om man tittar på platser...
...där industrier påverkar människors liv
så är det ländernas ursprungsbefolkningar som drabbas.
Och majoriteten av de företagen är kanadensiska.
Och de har makten att låta människor dödas.
De har makten att mörda mormödrar...
...och döda människorna som står framför deras grindar.
Vi gör samma sak som de gjorde i Guatemala.
Vi står framför ett företag.
Och människor har dödats där.
Om vi var mindre synliga hade de haft ihjäl oss också.
De har ihjäl oss.
Se bara på alla försvunna och mördade urfolkskvinnor.
De har dödat våra kvinnor.
Sanningen är att vi inte har nåt val.
Vi är de vi är, och det var alltid meningen att vi skulle vara det.
Det ligger i vårt dna, i vårt blod.
De kan inte hindra oss från att vara ett urfolk längre.
Det är vår identitet.
De kan inte hindra oss från att lära oss att ta hand om jorden
och ha en relation till den.
Och de kan inte hindra oss från att undervisa, inte bara våra barn
utan allas barn.
Profetian som vi får lära oss
är att om vi inte börjar ta hand om moder jord...
...vår mark och vårt vatten, vår mat och våra mediciner...
...och djuren och blommorna och allt som livnär oss...
...så kommer en dag ett uns vatten att kosta mer än ett uns guld.
Och oavsett hur mycket pengar man har
kommer man inte kunna köpa ett uns vatten på grund av hur dyrbart det är.
Det spelar ingen roll om man har guld.
Man kan inte dricka guld och pengar.
Så det var en lärdom, och inte bara för urbefolkningen.
Vi är bara budbärare.
Den är en lärdom för alla människor, hela mänskligheten.
Alla som lever nu måste kunna säga till sina barnbarn och de som inte är födda än
att vi gjorde allt i vår makt för att skapa förändring och göra skillnad
och stoppa förstörelsen och föroreningarna
och hindra det från att bli bestående.
Vi är bara vanliga människor.
Alla som sitter här framför dig har rättigheter.
Och vi har en koppling till dig, för du föddes här.
Du är också härifrån.
Du har en koppling till marken.
När du beträder andra territorier är du fortfarande härifrån.
Din själ är från Mi'kma'ki.
Jag hoppas att du ska bära med dig det som har hänt här i dag i din själ.
.Och det är kraftfullt.
DEMONSTRANTER TÄNKER STANNA
STOPPA ALTON GAS
INGA FLER STULNA SYSTRAR
Den idylliska bild jag hade av mitt hem under uppväxten
krossades för en tid sen.
Men jag har insett att jag inte såg alla bitar.
Bakom skuggan av storföretagen
och bortom regeringar som inte låtsas om medborgarna de har gjort mest sårbara...
...kan kärleken till naturen och medmänniskor segra.
Jag fick en känsla av styrka och mening av Grassroots Grandmothers
och alla kvinnor jag har träffat under resans gång.
Sanningen är, att även med deras uppoffring
vet ingen vad framtiden bär med sig
varken till dem eller vår planet
om vi inte ställer varandra och de vid makten till svars.
Om vi inte förändrar vårt synsätt och ser bortom oss själva...
...och ser att det som påverkar en av oss påverkar oss alla.
Du delar dna med en fruktfluga.
Du är kopplad till allt levande på jorden.
Du har livets kraft.
Använd den.
EN PRIVATPERSON ERBJÖD SIG ATT DONERA PENGAR TILL EN BRUNN
SOM KUNDE FÖRSE INVÅNARNA I SOUTH SHELBURNE MED RENT DRICKSVATTEN
LOUISE LADE FRAM ETT FÖRSLAG TILL KOMMUNSTYRELSEN I SHELBURNE
OM ATT GODKÄNNA DET. DE HAR ACCEPTERAT ERBJUDANDET.
GRASSROOTS GRANDMOTHERS OCH ANDRA VATTENBESKYDDARE
FORTSÄTTER ATT SÄTTA PRESS PÅ NOVA SCOTIAS REGERING
ATT INTE TILLÅTA ALTON GAS-PROJEKTET.
FÖLJ HÄNDELSEUTVECKLINGEN PÅ DERAS TWITTER @STOPALTONGAS
DEN 17 DECEMBER 2019 MEDDELADE NOVA SCOTIAS REGERING
ATT DE INTE VAR NÖJDA MED NORTHERN PULPS FOKUSRAPPORT
OCH INTE KUNDE GE GRÖNT LJUS FÖR DET NYA VATTENRENINGSVERKET
SOM SKULLE SLÄPPA UT AVFALLSVATTEN I NORTHUMBERLAND STRAIT.
NORTHERN PULP BLEV TILLSAGDA ATT TA FRAM EN MILJÖBEDÖMNINGSRAPPORT
VILKET KAN TA TVÅ ÅR.
BESLUTET SKAPADE NY OSÄKERHET KRING
OM RENINGSVERKET I BOAT HARBOUR SKULLE STÄNGAS DEN 31 JANUARI 2020.
MEN SÅ, DEN 20 DECEMBER 2019
KOM PREMIÄRMINISTER STEPHEN MCNEIL MED EN KUNGÖRELSE:
Det här är ett av de svåraste besluten som vi som regering har behövt fatta.
Åtagandet jag gjorde att sanera Boat Harbour var på allvar
och inget vår regering gjorde lättvindigt.
Många regeringar före oss sa att de skulle sanera platsen
men gjorde inte det.
Vi kommer inte att upprepa det mönstret.
Boat Harbour-lagen kommer att träda i kraft den 31 januari 2020.
Northern Pulp kommer att beordras att sluta pumpa ut avfallsvatten där.
Och låt mig vara tydlig - det blir ingen förlängning.
Text: Martin Hernegren