Downloaded from YTS.MX
Olen tosi iloinen, kun saan tehdä tämän Netflixille.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tiedättekö, mitä ajattelin sopimuksen jälkeen?
Kunpa voisin nähdä exäni naaman.
Hitsi...
Antaisin mitä vain.
Hän voi blokata minut Instagramissa.
Hän voi blokata WhatsAppissa.
Hän voi blokata Facebookissa.
Mutta Netflixissä....
Hän ei voi. Olisinpa...
Ollapa kärpäsenä katossa,
kun hän avaa Netflixin, ja minä olen hänen suositeltavat-listallaan.
Pitelemässä kaluani.
Sain yhtenä päivänä eräältä tytöltä viestin.
"Afonso, olen suuri fanisi."
"Kiitos."
"Olen todella." Minä tuumin: "Uskon jo."
"Pidän työstäsi, pidän sinusta,
mutta tunnustan, etten ole köyhä."
Se oli outoa.
Harvoin kukaan ei-köyhä tykkää minusta.
"Rahasta huolimatta haluan nähdä Alma de Pobren."
"Tervetuloa."
"Jos tulen, onko minulla hauskaa?"
"Totta kai." Hän sanoi: "Vaikka en ole rahaton?"
Halusin hänen rahansa, ja sanoin: "Toki on."
Hän kysyi: "Onko yhtä hauskaa kuin köyhillä?"
Minä sanoin: "Ei..."
"Ei kenelläkään ole yhtä hauskaa."
Tiedättehän?
Taputatte ilman syytä.
Se on totta.
Heppu maksaa 80 taalaa, ja haluaa koko rahalla hauskaa.
Ja jokainen penni on kuin viimeinen.
Jos ei naurata tarpeeksi, hän sanoo: "Nauroin vain 53 taalan edestä."
Maksoin 80 ja sain 53. Paskamaista.
Älkää välittäkö kädestäni.
Minun fanini menevät kotiin näin.
"Minä maksoin..."
"Uskomatonta. Maksoin 80..."
"Ja nauroin vain 53 taalan edestä."
Kerroin sen Manausissa ja he sanoivat: "Nauroin vain..."
He pitivät siitä. He sanoivat...
Yleensä fanini ovat köyhiä. He, jotka seuraavat minua.
On kiva nähdä, kun ihmiset innostuvat.
Yleensä sitä on pimennossa.
Sitten joku tunnistaa, ja näkee vilauksen siitä, miten paljon hän pitää sinusta.
Vaikka ei koskettaisi toista, eikä tuntisi häntä.
Se on siistiä.
Joskus, kun kävelen kadulla ...
Missä olenkin, ihmiset avaavat auton ikkunan tarmokkaasti.
Aina näin, pyörittäen, koska faneillani ei ole rahaa.
Ei mitään Evoquen sähköikkunaa.
Ei mikään BMW.
Ei koskaan. Aina joku heppu...
Ei koskaan: "Hei, Afonso."
"Afonso Padilha, eikö?"
"Pidän työstäsi, nuori mies."
"Pidän myös Thiagon, Marcion ja Dihhin työstä."
"Pidän teistä neljästä ja arvostan sitä, miten olette kehittäneet alaa."
"Jatkakaa hyvää työtä. Seuraan teitä YouTubessa, Instagramissa -
ja Facebookissa."
"Toivottavasti jatkatte työtänne."
"Minä jatkan fanittamista. Terveiset äidillesi."
Se ei ole koskaan sellaista. "Hei, tahvo, minne isäsi meni!"
Se on aina joku töykeä.
Se on aina joku epäkohtelias.
Kerran joku huusi Civicin ikkunasta:
"Hei , persreikääsi kuulemma nuoltiin!"
Olin keskustassa, ja kaikki tuijottivat.
En voinut sanoa mitään, koska se oli totta.
Sanoin: "Kiinni jäin."
"Jatka samaan malliin!" "Annan nuolla!"
"Rauhaa!"
Sitten hän veivasi ikkunan jäykästi kiinni.
Tiedättekö sellaiset autot? Käsi tärisee.
Se aukeaa hyvin, mutta sulkeminen tökkii.
Tiedättekö ne autot...
Jos lainaat sitä ystävälle ja hän avaa ikkunan, huudat: "Ei, ei!"
Ikkunan sulkemiseen tarvitaan kaksi:
Yksi vääntää kampea ja toinen työntää.
Sen köyhempää ei olekaan.
Tiedättekö ne autot?
Tietullissa avataan ovi ja maksetaan täältä ylhäältä.
Virkailija katsoo karsaasti, ihan kuin -
ajaisin sillä vapaaehtoisesti.
Tuulilasinpyyhkijät eivät liiku, ne vain surisevat.
"Hitot, pyyhin itse."
Otan lastan ja pyyhin sillä.
Matkustaja sanoo: "Sulka pitäisi ehkä vaihtaa."
"Niinkö? Ihanko totta?"
Tiedättekö sellaiset autot?
Turvavyö ei vetäydy takaisin, se pitää vetää käsin.
Vitut. Sanot matkustajalle: "Kiedo se kaulasi ympäri, kuolemme kuitenkin."
Sellainen auto, jossa ovea ei saa sisältä auki,
vaan se on avattava ikkunasta.
Tuntuu, kuin olisi herrasmies itselleen.
"Anna minun avata ovi sinulle."
Tiedättekö ne autot?
On aina kiva saada tunnustusta työstään,
vaikka tiedän, ettei minua juuri tunneta.
Koska me elämme kuplissa.
Meidät tunnetaan vain rajoitetusti.
Ennen vanhaan julkkikset -
tunnistettiin paremmin.
Kun televisio oli ainoa media, tullakseen julkkikseksi -
piti päästä Globo-kanavalle.
Piti olla SBT:n ja Recordin kanavilla.
Kukaan Recordilta ei ole julkkis.
Ellei ole paholainen tai pastori.
Tai vaikka molempia, kuten pastori Valdomiro.
Uskonnollinen huvipuisto.
Eikö olekin ironista,
että Valdomiro tarjoaa parannusta vaikka ontuu itse?
Hän sanoo: "Parannan sinut!"
Se on mahtavaa.
Elämme onnellista aikaa.
Meillä on Thiago Venturan kanssa komediaryhmä, ja kierrämme Brasiliaa.
Kaikki esitykset on myyty loppuun.
Olemme tehneet tätä 10 vuotta, ja yhdeksän niistä ilman yleisöä.
Tänä vuonna on tullut yleisöä.
Ja se on paljon hauskempaa niin.
Puhumme siitä paljon, jotta pysymme maan pinnalla ja tiedostamme,
että se on ohimenevää.
Kahden vuoden kuluttua toiset koomikot ovat suosittuja.
Me jatkamme stand-upia.
Mutta koomikolle, esiintyvälle taitelijalle ei mikään -
ole parempaa kuin nähdä tällainen yleisö.
Mikään ei ole sen parempaa ja palkitsevampaa.
Ihan tosissaan.
Mikään ei ole kivempaa,
kuin lavalle astuessaan nähdä tämä, ja ajatella:
"Hitto, miten hyvin tienaankaan."
Jotkut sanoivat "Ai, onko kyse vain rahasta?"
Vitsi, vitsi. Ei tietenkään.
Tällä saa myös ruokaa ja naisia.
Laskin leikkiä.
Tiedättekö, miksi kerron sitä vitsiä?
Koska on kahdenlaisia köyhiä.
Kovia tyyppejä, jotka sanovat: "Paskiainen."
"Oikeastiko tienaat? Anna moottoripyörä! "
Tiukkapiponen sanoo: "En pitänyt vitsistä."
Joskus joku on tiukkapioinen. Älä ole. Köyhyys on riittävän paha.
Tiukkapipoinen köyhä on kuvottava.
Joskus me...
Joskus toimimme vahingossa paskamaisesti.
Kaikki tekevät sitä. Vaikka...
Kun nainen, ystävä, serkku, joku läheinen tyttö -
alkaa tienata enemmän, tulla kotiin myöhään,
saa uusia ystäviä, julkaisee matkakuvia -
ja esittelee uusia vaatteita,
et ajattele: "Hän tekee kovasti töitä ja sai ylennyksen."
"Hän osoittaa, että naiset ovat yhtä hyviä kuin miehet."
Kuten ovatkin.
Mieleesi tulee ekaksi: "Huoraako hän?"
Todennäköisesti ei.
Mutta kuka tietää?
Enpä moittisi häntä.
Meidän on tuettava köyhiä heidän rinnallaan.
Kun köyhä saa rahaa, se on rahaa.
Rikkaille se on "lisää".
Köyhille se on rahaa.
Tiedättekö tarinat, joissa rikas menettää kaiken -
ja tappaa itsensä turhautuneena?
Kun köyhä, jolla ei ole ollut mitään,
tienaa paljon rahaa ja menettää sen, hän sanoo:
"Ostin autoja, nain huoria, ja meni lujaa."
"Sitten sijoitin kaikki tikkujätskiin."
Köyhille rahalla on väliä.
Kun joku voittaa lotossa, hän ajattelee, ettei mene enää töihin.
Hän saa rahaa ja tuumii: "En tee enää töitä."
Kolme vuoden kuluttua hän on Uber-kuskina.
Koska köyhille se on rahaa, rikkaille vain "lisää".
Enemmän rahaa. Kun rikas löytää rahan,
hän vain vetää sen taskustaan. "Hei vaan."
Entä kun köyhä löytää rahan?
Joillakin kutkuttelee jo. "Hitto..."
He kaivelevat taskujaan: "Eihän sitä tiedä..."
Kun köyhä löytää rahaa taskustaan, hän sanoo: "Voi pojat."
"Ihan tyhjästä, herra. Panit..."
"...taskuuni pienen lahjan. En ole siunaustesi arvoinen, herra."
"Kiitos herralle!"
"Enhän minä ole..."
"Katso nyt."
"Kiitos. Kiitos, herra."
Hän ottaa sen esiin: kaksi taalaa. "Mahtavaa!"
Hänellä ei ollut mitään, ja nyt on kaksi taalaa.
Mitä köyhempi on, sitä enemmän arvostaa rahaa.
Se, että ihminen on ollut köyhä, ei näy siinä, kun hän ostaa -
talon tai auton, vaan siinä, että hän sanoo:
"Hitto, enää en tingi ruuasta."
Hän ei ennen syönyt hyvin.
"Nyt otan jokaista proteiinia."
Jos tiedät, mistä puhun, niin onnitteluni: olet köyhä.
Jos ymmärrät, niin tämä show on sinulle.
Rikkaille tiedoksi, "proteiinilisuke"...
Miten sen selittäisin?
Kaikki, mikä ei ole riisiä tai papua.
Kaikki köyhät edessä...
Köyhä osaa arvostaa tienaamaansa rahaa.
Tiedän sen, koska äitini kasvatti meidät yksin 400 dollarilla kuukaudessa.
Kolme lasta 400 taalalla.
Olimme niin rahattomia, että köyhät säälivat meitä.
Olimme esikuvia: "Joillakin menee huonommin."
Saatoin kysyä äidiltä...
Kuulin sellaista, mitä tosi köyhät sanovat.
"Ei ole varaa mennä paskalle bussiaseman vessaan."
Inhoan sitä.
Bussiaseman vessa.
Kävimme harvoin missään.
"Äiti, saanko sen?" "En saa rahaa perseestäni."
13-vuotiaaksi luulin, että äiti maksoi kaiken perseellä.
"Veloitus vai luotto?" "Äitini perse. Työnnä."
Tissit suoraan ja perse erissä.
Se on hänen korttinsa. Pyyhkäise siitä.
Hänen piti piipahtaa nopeasti, mutta pian se piipahti takaisin.
Äiti sanoo nyt: "En ole koskaan maksanut perseelläni!"
Ei kirjaimellisesti!
"Paskalla bussiaseman vessassa." Inhoan sitä.
Ekan kerran tienasin omaa rahaa 16-vuotiaana.
Se oli eka tienestini.
Minulta kysyttiin: "Mitä aiot tehdä?"
Menin lähimmän bussiaseman vessaan paskalle.
Mahtava tunne.
Se dieselin katku: "Tältä rikkaus tuntuu."
Olimme tosi rahattomia. Ette osaa kuvitella.
Joskus, kun puhun äidin kanssa,
hän sanoo: "Kaipaan entisiä aikoja."
Haluaisin tirvaista häntä.
Olimme niin köyhiä.
Veljeni asuu Portugalissa.
Isoveljeni on asunut Arraial do Cabossa jo jonkin aikaa.
Mahtava heppu, rakastan häntä.
Hän tekee painekattiloita limutölkeistä.
Ja tuhkakuppeja oluttölkeistä. Ne eivät näytä käsin tehdyiltä.
Vitsailen hänestä, koska hänellä ei ole nettiä.
Hän ei näe tätä.
Pikkuveljeni on asunut Lissabonissa -
nyt neljä kuukautta.
Ostin hänelle lipun ja tuen häntä.
Minusta niin pitää toimia, jos tienaa paremmin -
ja veli saa tappouhkauksia.
Äiti vihaa sitä vitsiä: "He näkevät sen ja seuraavat häntä!"
Se on totta.
Hän on siellä.
Kun äiti ja minä veimme hänet lentokentälle,
äiti alkoi itkeä.
Hänen poikansa lähti kauas. Halasin häntä.
Sanoin "Ei se niin kaukana ole." Hän katsoi minua:
"Kaipaan sitä, kun Jean oli vastasyntynyt."
Kun Jean syntyi, meillä oli köyhintä ikinä.
Luulin, ettemme voisi olla köyhempiä, mutta hei...
Äiti ylitti itsensä.
Hänelle vain köyhien taivas oli rajana.
Olimme todella köyhiä.
"Kaipaan Jeanin lapsuutta."
Ärsyynnyin ja sanoin: "Kerronpa tarinan, joka hälventää kaipuusi."
Minäpä kerron. Kun veljeni oli vuoden vanha...
Kun hän oli yksi, meiltä loppui kerran maito.
Ja "kerralla" tarkoitan usein.
Kun sanon "kerran", köyhät tuumivat: "Söpöä".
Köyhät kilpailevat köyhimmyydestä: "Ai, kerran?"
Toinen sanoo: "Mikä se maito on?" Heillä...
Sen yhden kerran, kun maito loppui.
Äidilläni oli päivätyö.
Hän yritti aina varmistaa, että meillä oli kaikki tarvittava.
Ei se aina riittänyt, usein ei ollut. Mutta hän yritti.
Hän aloitti klo 7 ja lopetti klo 24. Hän oli aina töissä ja jätti meille kotityöt.
Meillä oli tekemistä.
Pikkuveljeni oli yksi, minä olin kahdeksan ja isoveljeni 15.
Hoidin pikkuveljeä, kokkasin ja siivosin.
Isoveljeni oli siinä iässä, jossa köyhien lapset lähtevät kotoa -
polttamaan ruohoa.
Joten hän puuhaili omiaan.
Sinä päivänä maito loppui, ja pikkuveljeni alkoi itkeä.
Hermostuin, koska en tiennyt, miksi hän itki.
Hän itki koko ajan vain enemmän.
Arvelin nälkäiseksi, mutta ei ollut maitoa.
Kun hän vain itki, aloin olla epätoivoinen.
En voinut soittaa äidille, koska ei ollut kännyköitä.
Jos joku oli liian kallis, äiti sanoi, ettei sitä ole.
"Saanko keksin?"
"Ei sellaista ole."
"Ellen vedä sitä perseestäni."
En voinut soittaa äidille, ja aloin olla epätoivoinen.
Niin epätoivoinen, että tein hänelle sitruunamelissateetä.
Aivan.
Sitruunamelissaa. Se rikkaruoho, jota kasvaa köyhien takapihoilla.
Annoin sitä hänelle tietämättä, että se on huumetta.
Missään ei lue: "Ei lapsille."
Hitto, hän nukkui kuin tukki.
Vauva sammui kuin saunalyhty.
Kun hän heräsi, hän oli kahdeksan.
Hän joi sitä aamulla klo 9.40 ja äiti tuli klo 00.40.
Jean oli nukkunut yli 15 tuntia.
Äiti nosti syliinsä limaa.
Tämä oli hänen päänsä. Se suli.
Äiti sanoi "Tapoit hänet!"
Minä sanoin: "Enhän." Äiti ravisteli häntä. Ei mitään.
"Ei hän ole kuollut." Äiti läpytti häntä: "Se on rikki!"
"En tappanut häntä. Hänellä oli nälkä."
"Kuoliko hän nälkään?"
"Ei, hänellä oli nälkä, joten annoin hänelle sitruunamelissateetä."
"Siis mitä?" "Kaksi pulloa."
Hän sanoi "Oletko hullu?"
"Hän nukahti ennen kolmatta."
En tiennyt, mitä tehdä.
Hän järkyttyi niin, että siitä lähtien jokin muuttui.
Jokin hänen mielessään napsahti, koska sen jälkeen -
hän antoi Jeanille aina sitruunamelissateetä.
Poika nukkui kuin tukki.
Nykyään olemme aika varakkaita, totta puhuakseni.
Olimme ennen köyhiä, mutta emme enää.
Ei. Äidillä on räätälöity keittiö.
Aivan. Se oli ainoa asia, joka hänen elämässään on suunniteltu.
Kolme miestä jätti, kolme vahinkoa syntyi. Luuletteko, että mikään oli suunniteltua?
Lapset hyppäsivät kuin benjillä ulos hänestä.
Hän leikkasi napanuoran ja jatkoi hommiaan.
"Jukra! Taas yksi lapsi."
Nykyisin pärjäämme omillamme.
Katsokaa, miten pitkälle olemme päässeet.
Aamiaisella ajattelin, miten hyvin meillä menee.
Join kahvia ja huomasin, että astiamme -
olivat samaa sarjaa. Uskomatonta.
Samanlaiset mustat kahvat. Ei yhtään keltaista ja lohkeillutta.
Osa teistä näyttää hämmentyneeltä, osa sanoo: "Teit sen."
Siinä se.
Köyhien astiat näyttävät siltä, kuin ne olisi varastettu eri taloista.
Kun kävin ystävällä, äiti sanoi "Ota pari haarukkaa."
Tajusin vasta äskettäin, että olen pärjännyt hyvin.
Sanoin: "Me olemme rikkaita, äiti." Halasimme ja liikutuin.
Olin äitini luona tässä taannoin,
ja kun avasin uunin... Odottakaahan.
Siellä ei ollut kulhoa, jossa on käytettyä öljyä.
Edistystä. Ranskalaisia tuoreessa öljyssä.
Haluatko ranskalaisia? Tuoretta öljyä. Ei lihanmakuiselta kalalta maistuvia.
Köyhien ranskalaisia -
pitäisi sanoa "trioranuiksi." Niissä on kolme makua
"Transranu": syntyjään peruna, identifioituu lihaksi.
Muistan, kun olin pieni, ja sanoin:
"Äiti, jonain päivänä tienaan hyvin."
"Afonso, ole hiljaa ja tiskaa." "Mutta..."
"Joskus tienaan niin, etten enää koskaan tiskaa."
"Sitä ennen suu kiinni ja tiskaa."
"Äiti, tienaan rahaa, emmekä ole enää köyhiä."
"Afonso, usko äitiäsi."
"Vaikka tienaisit kuinka, olet aina köyhä."
"Kuinka niin?" "Kuulehan, Afonso."
"Jos on ollut todella köyhä..."
"On aina köyhä." Ei voi mitään.
Joka kerta, kun olen esittänyt tämän show'n,
he eivät voi olla sanomatta sitä.
Se on uskomatonta.
Vaikka ei haluaisi, se on sinua vahvempi.
"Jos on ollut todella köyhä, pysyy..."
Ihan kuin oksennus.
Kerran aloin sanoa sitä ja mykkä mies...
Tein ihmeteon.
"Jos on ollut..."
En koskaan ymmärtänyt sitä sanontaa.
Ennen kuin viime tammikuussa, 30-vuotiaana.
"Jos on ollut köyhä, on sisimmässä aina köyhä."
Tammikuussa olin New Yorkin Times Squarella.
Se oli elämäni parhaita hetkiä.
Kiitos. Kiitos siitä teille, koska te maksoitte sen.
Ensimmäinen elokuva, jonka näin teatterissa,
oli Tobey Maguiren Hämähäkkimies vuonna 2001.
2001 kävin katsomassa sen parhaan Hämähäkkimies-elokuvan.
Nuorena poikana siellä olin kuin pakkomielteinen. Valtava valkokangas...
Isoja kohtauksia Times Squarelta, ja ajattelin,
että joskus menen sinne.
Kävin tammikuussa Thiago Venturan kanssa. Elämäni hienoimpia hetkiä.
Siellä oli noin -3 astetta. Thiagoa palelsi.
Minua ei, olen Curitibasta.
Thiago oli jäässä: "En tiedä, en tunne kaluani. Se juuttui varmaan tulliin."
Kysyin: "Mitä höpiset, Thiago?" "Sano Tuumagoksi."
Hän oli jäässä.
"Mennään hotelliin."
"Mennään Times Squarelle."
"Mutta jäädyn kuoliaaksi!"
Sanoin: "Ei, Thiago."
"Mennään Times Squarelle."
"Hyvä on, ihan sama."
Hän lähti, ja se oli elämäni onnellisimpia hetkiä.
Kello oli yli kolme yöllä, kun pääsimme sinne, ja satoi lunta.
Se oli hyvin lupaava päivä.
Olin Thiagon kanssa siellä, ja minua itketti,
koska se oli ollut unelmani 14-vuotiaasta asti.
Katselin Times Squarea ja halasin Thiagoa.
Ja pystyin ajattelemaan vain:
"Sähkölasku on varmaan hiton iso."
Silloin tajusin, mitä äiti tarkoitti.
"Jos olet ollut todella köyhä..."
Halasin Thiagoa: "Hitto vieköön."
"Älytöntä."
"Sen täytyy tulla kalliiksi."
Hän sanoi: "Oletpa tyhmä."
"Miten niin?" "Ne varastavat naapurista."
Hengaile aina itseäsi köyhemmän kanssa.
Silloin ymmärsin, miten on sisimmässään köyhä.
Ihan sama, paljonko tienaisi -
jos on ollut köyhä, on aina sisimmässään köyhä.
Köyhyys näkyy yksityiskohdissa.
Köyhyys ei ole makro, vaan mikro.
Köyhät ovat kuin rikkaita, mutta köyhiä.
Tosi on. Köyhyys näkyy yksityiskohdissa.
Siitä sen näkee.
Jos lähettää "tavallisen" ihmisen käymään kuussa,
ja kysyy laskeutumisen jälkeen, millaista oli,
hän sanoo: "Se oli hienoa, parhaimpia kokemuksiani -
ellei paras kaikista. En koskaan koe mitään sellaista."
"Näin sieltä ylhäältä, miten pieniä olemme -
tässä suuressa universumissa. Olemme ohikulkijoita."
"Ei pidä valittaa, vaan olla kiitollinen siitä, että saa olla täällä."
"Kun lähden tästä maailmasta, maailma pyörii yhä."
"Minun pitäisi olla kiitollinen ja tehdä parhaani -
jättääkseni jälkeni historiaan."
Niin tavallinen ihminen sanoisi. Lähetäpä köyhä sinne.
Palattuaan hän sanoo: "Ei se ole sen arvoista."
"Mitä tarkoitat?"
"Liikaa polttoainetta kuluu."
Köyhyys näkyy yksityiskohdissa.
Riippumatta siitä, kuinka paljon tienaa, köyhä pysyy sisimmässään köyhänä.
Köyhällä on aina köyhän sielu.
Jossain täällä on aika köyhä minä, Wesley.
Tai vaikka Míriam, se on köyhän tytön nimi.
Köyhä ja uskovainen. Míriamit ovat uskovaisia.
He syntyvät valmiina saarnaamaan, pitkine hameineen ja muurarimiehineen.
Sellainen Míriam on, ei voi mitään. Se on Míriamin perusolemus.
Jotkut muistavat...
"Hitto, Míriam on kiivas uskovainen."
Köyhyys näkyy yksityiskohdissa.
Oletteko nähneet Manaajan?
Ei se lapsi ei ole paholainen.
Mutta joskus on. Oletteko nähneet sen?
Hän on seitsemän tai kahdeksan.
Joskus hän sanoo: "Minä tapan sinut!"
Joskus hän on paholainen. Ei aina, mutta joskus.
Ihan kuten entinen köyhä tyyppi.
Joskus...
Häneltä pääsee: "epäilemättä". Tai "vääjäämättä".
Tai "kaikkivaltias".
Hän kysyy, maksaako santsikuppi.
"Onko ruokalistassa pikkuannoksia?"
Köyhyys näkyy yksityiskohdissa.
Mikrotasolla.
Miten sen huomaa?
Kuvittele kaksi vierekkäin seisovaa ihmistä.
Heillä on sama määrä rahaa, sama ikä ja sama sukupuoli.
He ovat periaatteessa samanlaisia, yhtä rikkaita,
mutta toinen on ollut köyhä.
Mistä tiedät, kumpi heistä?
Tarkkaile heitä hetki.
Viiden minuutin päästä ei-köyhä seisoo yhä normaalisti.
Köyhä ihminen seisoo näin.
Tämä on köyhän käsijarru.
Hetken hän on näin, sitten näin.
Pian hän kritisoi ihmisiä: "Näitkö Jackien kaatumisen?"
Köyhyys näkyy yksityiskohdissa. Jotkut asiat tuovat köyhyyden esiin.
Hotellin aamiaisbuffet. Jeesus Kristus...
Wesley alkaa karjua.
"Siellä on papaijaa", hän sanoo.
"Papaijaa!"
Kotona papaija on mätää. Mutta hotellissa se...
"Se tekee hyvää kakalle, syö se."
"Melonia... Ota rypäleitä."
"Munia, makkaraa, hunajaa."
"Hetkinen, onko tuo tapiokaa?"
"Ota banaaneja mukaan."
Köyhät syövät kaiken, mitä saavat.
Tapahtui mitä tahansa. Vaikka talo olisi tulessa.
"Hotelli on tulessa, evakuoikaa rakennus."
"Kello on vasta 9.50! Otetaan vähän muroja."
Hän tulee murot kädessä, keho tulessa.
"Pelasta maissihiutaleet!
"Pakko mennä takaisin. En voi... Menen."
"Onko poikasi siellä?" "Ei."
"Näin jogurttia!"
Köyhät syövät kaiken, vaikka se ei maistuisi hyvältä.
Olen asunut kauheissa hotelleissa.
Kerran soitin vastaanottoon pyytääkseni pyyhkeen. "Se on pyykkinarulla."
"Okei, voitko pidellä koiraa?"
Menin hakemaan pyyhettä, ja hän sanoi: "Kerää kaikki, pian sataa."
Toin kaikki pyykkipoikineen.
Heitin puhtaan pyykin kuin ruumiin.
Köyhien päätä ei sotke mikään sellainen kysymys kuin:
"Mitä on kuoleman jälkeen? Onko Jumalaa?"
Mikään näistä kysymyksistä ei sotke köyhän mieltä -
yhtälailla kuin se, kun menee kylmänä aamuna -
pyykkinarulle, koskettaa paitaa, ja pohtii:
"Onko se märkä vai kylmä?"
Heppu painelee kalsareita kasvojaan vasten klo 6.30.
Tuntuuko kuumeiselta?
Hän ei luota arvioonsa.
"Äiti, märkä vai kylmä?" Hän panee sen tissien väliin.
"Se on vain kylmä."
Sitten puen sen päälleni. "Se oli märkä."
En koskaan jätä hotellin aamiaista väliin.
En kertaakaan. Olen hotellissa kuusikin yötä viikossa.
Syön aina aamiaista,
vaikka en koskaan halua.
Luoja todistakoon. En koskaan.
Sammutan puhelimeni. Show loppuu myöhään.
Ihmiset soittelevat, olen täynnä virtaa. Vedän kuivat. Nukahdan kuudelta.
Aamiaista tarjotaan klo 10 asti. Fysiologisesti olisi parempi levätä,
syödä lounasta ja esiintyä hyvin seuraavana iltana.
Pitäisi sammuttaa puhelin, ripustaa "älä häiritse" oveen -
ja päättää: "Nyt oikeasti en herää."
"Vitut. Nyt en syö aamiaista."
Klo 9.45 kuulen: "Herää!"
"Etkö aio aamiaiselle?"
"Painu vittuun!"
"Juca on kaverini. Hän hakkaa sinut."
"Mene..." "Kuka siellä?"
"Olen sisälläsi."
Wesley.
"Ei ole nälkä." "Ei sillä ole merkitystä."
"Se on ilmaista."
Sitten...
Sitten mennään.
Köyhyys näkyy yksityiskohdissa.
Jotkut asiat nostavat köyhyyden esiin.
Kerran olin treffeillä maailman seksikkäimmän tytön kanssa.
En tiedä, miksi hän lähti kanssani.
Siitä on itse asiassa jo kauan.
Menimme illalliselle ja hengailimme vähän.
Sitten hän sanoi: "Mennäänkö teille?"
Minä sanoin: "Mennään vaan." Hän yllätti.
Menimme meille. Oli kylmä päivä.
Hän meni makkariin, minä vessaan.
Kun pääsin makuuhuoneeseeni, seksikkäin tapaamani tyttö -
makasi sängylläni.
Istuin nojatuolille häntä vastapäätä. Hän tuijotti minua, minä tuijotin häntä.
Hän tuijotti minua kauniilla kasvoillaan, minä omillani.
Hän katsoi minua ja minä häntä.
Ainoa, mitä saatoin ajatella:
"Nukkuuko hän ulkovaatteissa?"
En ajatellut: "Kohta panen seksikästä naista."
Wesley sanoi: "Tosi epäkunnioittavaa!"
Köyhien aivoissa on äideiltä peritty siru,
joka määrittää vaatteet.
Niillä on hierarkia. Ulkovaatteet,
vähemmän tärkeät ulkovaatteet,
kirkkovaatteet, täti-vierailuvaatteet,
kotivaatteet, veljen kotivaatteet,
äidin kotivaatteet, ja tosi köyhänä -
äitisi alkaa leikata vanhoja vaatteitasi räteiksi.
Kun istuu paskalla, huomaa jalkojen alla vanhan T-paidan.
"Minulla oli tämä rippijuhlissa."
"Hei, tämä paita sai ehtoollisen!"
Pidän yhä ulkovaatteet eri kasassa.
Se on paljon pienempi kuin sisävaatekasa.
Sitä tuumii: "Sisävaatteilla on huono vaikutus."
"Jos näen teidät yhdessä, joudutte katumaan!"
Joitakin paitoja käyttää niin paljon, että ne sanovat: "Ei enää!"
"Ota joku muu, kusipää!"
Se menee piiloon, kun yrität etsiä sitä kaapista.
"Hei toppi, älä sano, että olen täällä!"
"Älä kerro hänelle! Olen uupunut. Katso, miten kulunut kaulukseni on."
"Hän ei ota minua pois. Hän pitää minua tatuointina."
"Tajuatko, mitä elämäni on?"
"Pesukoneesta kuivumaan, narulta vartalon päälle ja päältä pesuun."
"Hän ei edes silitä minua. 'Se siliää päälläni.' Ei siliä!"
"Älä naura, shortsit."
Tiedättekö, kuka on varmaan hämmentynyt? Verkkarit.
Verkkarit on tarkoitettu sisäkäyttöön.
Mutta ihan yllättäen ne saivatkin ylennyksen.
Niistä tuli someguru ja ne käyvät yökerhoissa.
"Luoja, mitä minä täällä teen?"
Vaatteet puhuvat vaatekaapissa.
"Hitto, olet kolmen kuukauden päästä eläkkeellä."
"Minut siirrettiin jo äidille."
"Oletteko kuulleet farkuista?"
"Mitä niistä?" "Niistä tuli shortsit."
Joka tapauksessa, aloin riisuutua tytön edessä -
ja rohkaista häntä riisuutumaan.
"Katso, mitä teen ulkovaatteilleni."
Hän pysyi tyynenä: "Selvä. Sinun kotisi.
Panin ulkovaatteet omaan kasaansa, käytin sisävaatteita ennen seksiä -
ja pesin kaluni altaassa.
Mitä? Ihan kuin ette tienneet, että teemme niin. Haistakaa paska.
Ilmestymme paita märkänä...
Älkäähän nyt, naiset.
Hyvät naiset, jos miehellä ei ennen seksiä ole paita märkänä -
niin tietäkää:
Joko hän ei pessyt kaluaan -
tai hän osaa pitää paitansa näin.
Vain elämä voi opettaa sen.
Jotkut nuoret miehet katsovat minua: "Eikä!"
Voi vittu, naiset. Älkää sanoko, ettette pese tussujanne altaassa.
Ettekö?
Ettekö tosiaan?
Se on varmaan kuin pesisi järvessä pyykkiä kuten ennen vanhaan.
Tussu säikähtää kun kylmä vesi osuu: "Rosana!"
"Rosa... Rosana. Minä hukun!"
"Haisen ehkä kalalta, mutten osaa uida!"
Joka tapauksessa... Hetun pääsin takaisin vessasta...
Mitähän tekstittäjä keksii tuohon?
"Hetun"?
Se oli tekstittäjälle. "Hetun" on "heti kun."
Hetun avaan oven ja menen makuuhuoneeseen,
seksikkäin tapaamani tyttö makasi sängylläni yllään tangat...
Ja minun ulko-T-paitani.
Menin makuuhuoneeseen: "Ohhoh!"
"Tykkäätkö näkemästäsi?"
Sanoin: "Totta kai, ostin sen itse."
"Näytän hyvältä tässä, vai?"
"Paremmalta ilman sitä."
Hän hämmästyi.
Minä naureskelin.
"Nukun tämä päälläni." "Et tasan nuku."
"Mitä?"
Sanoin: "Se on varmaan epämukava."
Avasin vaatekaapin ja otin paitoja sisävaatekasasta.
Kuin kirpparilla.
"Entä tämä, täynnä reikiä ja supermukava?"
"Ei." "No, tätä et voi vastustaa."
"Tosi hyvä, NASA:n paita."
"Ei." "Entä tämä, jonka varastin spurgulta?"
Hän sanoi: "Ei. Miksi? Etkö pidä tästä?"
Sanoin: "Ei, pidän toki."
"Jos et pidä siitä, tule repimään se."
Alkoi huimata ja istuin sängylle.
Hän yritti suudella kaulaani, torjuin sen.
"Ei tee mieli. On huono olo."
Hän hieroi tussuaan käsivarttani vasten. "Lopeta."
"Jätä minut rauhaan."
Hän yritti tarttua kaluuni.
"Ei tarkoittaa ei."
Hän sanoi: "Olet niin outo."
"Outoa on nukkua ulkovaatteissa."
Hän sanoi...
Tyttö pukeutui ja sanoi: "Haista paska. Minä häivyn."
Sanoin: "Tervemenoa."
Köyhyys on perinnöllistä. Äitini antoi sen minulle.
Äidin ansiosta minulla on köyhän mieli.
Hänen geenit... Se on simppeliä matematiikkaa.
Köyhä mulkku ja köyhä vittu, köyhä lapsi.
Köyhä mulkku ja rikas vittu, voi tulla rikas lapsi, koska äiti on tärkeämpi.
Rikas mulkku ja köyhä vittu...
Se riippuu mulkusta.
Hän voi sanoa: "Lähden ostamaan tupakkaa," ja se...
Äitini on aina ollut tosi köyhä.
Nykyään pärjäämme hyvin.
Elämäni suurimpia saavutuksia on se, että voin huolehtia äidistäni.
Olen tosi iloinen siitä.
Teen kovasti töitä. Teidän rahanne auttavat.
Olen iloinen, että sain ostaa äidille rantatalon.
Hän haaveili aina rantatalosta.
"Mitä en antaisi rantatalosta."
Kun olin pieni, hän sanoi: "Rakastan rantaa, koska olen vesimies."
"Olet köyhimys, siksi rakastat sitä."
"Edellisessä elämässäni olin kala." "Se selittää huonon muistisi."
"Afonso, jonain päivänä vanha äitisi on rantatalossaan bikinit päällä."
"En tule käymään, jos olet bikineissä."
"Se on unelmani."
Hän sanoi aina niin.
Kun hänen lapsensa jättivät koulun kesken, yksi seiskalla, toinen kasilla, ja minä -
joka suoritin sen loppuun.
Kun selvisi, että olemme tyhmiä, hän luopui siitä.
Hänen piti elättää meidät.
Siksi oli kiva antaa rantatalo hänelle. Tuottajani auttoi yllättämään hänet.
Menimme Santa Catarinan rantaan, ja näimme surkeimman ja halvimman talon -
mitä rahalla saa...
Ostin sen ja yllätin hänet.
Otin kuvat, sopimuksen, avaimet ja kaiken.
Köyhä ei usko, että jokin on omaa, ellei ole todisteita.
Jos siinä ei ole nimeä, se ei voi olla heidän.
Kun kaikki oli koossa, sanoin: "Nyt on aika."
Otin kaiken, valokuvat, avaimet, sopimuksen -
ja panin ne laatikkoon.
Emme yleensä ole tunteellisia, koska äidillä ei ollut aikaa siihen.
Halusin mieluummin lasagnea kuin halauksen.
Jos joku osti pizzan, sanoin: "Minäkin sinua."
Istuimme yhdessä, ja yritin olla söpö.
Sidoin laatikon nauhalla ja ojensin sen hänelle.
Hän katsoi minua vakavana ja sanoi:
"Jos se on joku jekku, murskaan naamasi."
Köyhä äiti on kuin kaltoinkohdeltu koira.
Ei luota koskaan.
"Mitä teet? Jotain pahaa kuitenkin."
Sanoin: "Avaa se, äiti."
"Jos huijaat..." "Avaa se."
"Entä, jos se on mulkku?"
"Voi olla mulkku." "Miksi antaisin sinulle dildon?"
Hän sanoi: "Olen nähnyt dildojekkuja. Kun laatikon avaa, tulee dildo."
Kysyin: "Ketä sinä seuraat, jos näet tuollaisia?"
"Moni jakaa niitä videoita. Jos se on dildo, lyön sinua sillä."
"Mitä?" "Saat itse siitä."
Minä sanoin: "Oho!"
"Lakkaa puhumasta mulkusta."
"Avaa nyt se vaan."
Hän avasi sen varovasti, peläten näkevänsä dildon.
Hän näki avaimen, sopimuksen ja kuvat, ja sanoi: "Mikä tämä on?"
"Se rantatalo, jonka halusit."
Silloin äiti alkoi itkeä.
Kovin tuntemani ihminen alkoi itkeä edessäni.
En voinut uskoa. Että minun äitini... Sitruunamelissatee ja kaikki...
Äitini pyöräili töihin pakkasaamuina.
Tiedättekö, miltä se tuntuu?
Kun nousee pyörän päältä...
Persreikä on kiinni satulassa.
Yhtäkkiä kovin tuntemani nainen itkee edessäni. En tajunnut sitä.
Kun hän itki ja itki, minä oivalsin.
Aloin ymmärtää.
Kuvitelkaa, että kasvattaa kolme lasta.
On unelma, joka hiljalleen haihtuu, kun on kaikkea muuta tärkeämpää.
Ja jonain päivänä lapsesi toteuttaa unelmasi.
Tarkoitan minua. Veljeni eivät tehneet mitään.
Lapset, eli Afonso Padilha.
Afonso...
Toteutti hänen unelmansa.
Hän itki ylpeydestä, siitä, että oli tehnyt hyvää työtä.
Hän itki yhä, ja minä tuijotin häntä.
Siitä on jo neljä vuotta, mutta ihoni menee yhä kananlihalle.
Se oli niin liikuttavaa. En ikinä unohda, kun hän sanoi:
"Onko se maksettu?"
Minä tuumin: "Mikä ääliö."
"Olisi pitänyt sittenkin antaa dildo."
Ei, äitini on uskomattomimpia ihmisiä, joita tunnen.
Hän on aina ollut köyhä... Se ei ollut minun syytäni.
Hän on aina halunnut auttaa muita.
Hän on aina ollut epäitsekäs.
Hän sanoi, että jos auttaa, Jumala korvaa sen tuplasti.
"Köyhyyden tuplaus on tuplasti köyhä."
"Ei, Afonso. Anna omastasi, ja Jumala antaa tuplasti takaisin."
Hänen kanssaan olen oppinut erään tavan.
Joulukuun ensimmäisellä viikolla -
äiti kutsui meidät, Lincolnin, Jeanin, ja sanoi: "Valitkaa vaate lahjoitettavaksi."
"Kaikki vaatteeni on lahjoitettuja."
"Sulje silmäsi, työnnä kätesi kaappiin ja valitse joku."
"Haluaako joku näitä riepuja? Siitä vaan."
"Älä omiasi anna, ei niitä kukaan käytä."
"Sitten hän potki minua, ja tein sen, mutta itkien."
"Äiti, tämä t-paita, jonka näet..."
"Onko se hyvä vai huono? En muista."
Antakaahan kun selitän.
Muistatteko, kun äitinne antoi selkään ja pakotti tekemään juttuja vaikka itkit?
Lakaisit pihaa itkien: "En tiedä, miksi äiti..."
Äidit yleisössä: ihan sama, tekeekö lapsi väärin,
jos heille antaa selkään, he ovat maailman väärinkohdelluimpia.
He sanovat: "En tehnyt mitään."
Mutisevat hidastettuna: "Mutta kun minä..."
"Minähän vain..."
Muistatteko, kun äiti antoi selkään ja pani tiskaamaan?
Sinä nyyhkytit ja mutisit ihan kuin mielikuvitusystävälle.
"Minä vain pelasin..."
"Pelasin vain videopeliä."
"Ja äiti sanoi..."
"Äiti käski tiskata."
Sitten sanoin: "Odota, äiti!"
"Anna minun voittaa viimeinen pomo."
Sitten hän sanoi: "Minä olen iso pomo..."
"Ja minä käsken..."
"Sinun mennä..."
"Tiskaamaan."
"Äiti, anna kun tallennan ensin."
"Ei sinulla mitään talletettavaa ole."
Sitten sanoin: "Tallennan pelin."
Hän sanoi: "Mene tiskaamaan."
Sanoin: "Anna minun kuolla ensin."
Hän sanoi: "Jos kuolet, tapan sinut."
Sanoin: "Äiti..." Hän sanoi: "Minä en..."
"...sano sitä..."
"...enää uudestaan."
Sitten hän löi minua joystickillä.
Itken oikeasti. Surullisia muistoja.
Tunnevyöry peitti alleen.
Muistatteko, kun sanoitte: "Minä karkaan!"
Tiedättehän? "En pyytänyt saada syntyä."
Se on klassikko.
"En pyytänyt saada syntyä!"
Äidillä oli aina vastaus.
Ehkä hän oli äiti edellisessä elämässään.
Se oli vaikuttavaa. "Minä karkaan!" "Ota veljesi mukaan!"
"En pyytänyt saada syntyä!"
"En minäkään halunnut sitä."
Kerran sanoin:
"Minä..."
"...haluaisin kuolla."
Hän vastasi tyynesti:
"Tiskaa astiat ensin."
"Lopeta itku, tai lyön kovempaa."
Kelataan itkunauhaa.
Pikkuveljeni Jean, kun äiti sanoi:
"Lopeta itku, tai läimäytän." Hän änkytti: "Ei, ei..."
Isoveljeni matki mopoa.
Repesin.
Hän sanoi: "Lopeta!"
"Lopeta!"
Äiti sanoi: "Annan kaikille selkään."
Minä siihen...
Joka tapauksessa, se oli suluissa.
Äiti kutsui meidät koolle...
Ja käski valita lahjoitettavaa.
Keräsimme ne ja annoimme hänelle,
Hän lahjoitti ne kirkolle. Hän on aina ollut harras katolilainen.
Hän maksoi kymmenykset myös evankeliselle kirkolle,
harjoitti voodoota ja poltti kynttilöitä.
Hän ei ottanut mitään riskiä.
Kaikki tahot varmuuden vuoksi.
Joka vuosi joulukuun ekalla viikolla hän lahjoitti vaatteita katoliselle kirkolle.
Joulun alla, kolmannella viikolla -
kirkko lahjoitti vaatteet köyhille perheille.
Kuinka pieni maailma onkaan.
Ekalla viikolla lahjoitimme ne -
ja kaksi viikkoa myöhemmin saimme ne takaisin.
"Vau, äiti, samanlainen, jonka annoin."
Luoja antoi tuplasti: tämän ja pahemman.
Yhden kerran kun äiti... Ajattelin,
että meillä kaikilla on noloja tarinoita vanhemmista -
siltä ajalta, kun olimme pieniä.
Ajattelin, että ne loppuvat, kunhan aikuistun.
Viime vuoden joulukuussa...
Vein äitini Rio Quenteen lomalle.
Caldas Novasiin.
Vein äidin hienoon hotelliin, Hot Parkiin.
Eka hieno hotelli, ja hän paskoi pimeässä -
koska ei tiennyt, miten avainkortti toimii.
Pysyin vaiti, kun siivooja sanoi:
"Rose, joku paskoi huoneen 108 lattialle taas."
Sanoin: "Shh!"
"Afonso, miten paskotaan pimeässä?"
"Olen ollut usein hotellissa."
"Paskoin lavuaariin aamulla."
Olimme Cida-tädin kanssa. Täti osasi. Äiti ei, ja unohdin näyttää hänelle.
Köyhä tarvitsee perusopetusta hotellissa.
"Sytyttääksesi valot, käytä korttia. Jos haluat suihkuun -
älä käännä vipua ääriasentoon, vaan aseta sen keskelle."
"Asenna? En ole mikään asentaja."
"Ei, aseta vipu kuuman ja kylmän keskelle, jotta vesi on sopivaa."
"Ja näetkö tuon tuossa?"
"Kääpiöjääkaappi?" "Minibaari."
"Älä koskaan mene lähelle."
"Vaikka se sanoisi: 'Olemme siepanneet poikasi -
joten ota kokis ja...'"
"Anna heidän tappaa. Älä mene minibaarin lähelle."
"Yksi kaakao maksaa auton verran. "
Unohdin opastaa äitiä. Cida-tätini oli myös mukana.
Olin huoneessa 101.
Äiti oli huoneessa 108, luulisin,
ja Cida-täti oli huoneessa...
Hitot, ei sillä ole väliä.
Hän oli mukana, mutta ei osallinen. Ihan kuten isäkin.
On olemassa, muttei osallistu.
Eli jokaisella oli oma huone.
Olin huoneessani puoli tuntia. Hotelli oli mahtava.
Yhtäkkiä kuulen "Voi!"
Minä pelästyin: "Ai, ai, ai!"
Soitin keskuksen kautta huoneeseen 108.
Äiti vastasi. "Oletko kunnossa?"
Hän sanoi: "Näitkö, mitä vesipullo maksaa?"
"Onko se kallis?" "Se on puolet vesilaskustamme."
"Niinkö?"
"Pullon hinnalla voi pestä pihatietä kolme viikkoa."
"Älä liioittele." "En liiottele."
"Voit juoda sen."
"En saa rahaa perseestäni."
"Älä ole hölmö. Minähän olen töissä."
"Teit puolestamme niin paljon, ansaitset sen."
"Voin tarjota sinulle edes vähän mukavuuksia."
Hän sanoi: "Näitkö, mitä pullo vettä maksaa?"
"En välitä, maksan sen."
"Oletko huumekauppias?" "Siis mitä?"
"En juo sitä. Elimistöni voi hylkiä sitä ja kuolen."
"Juo sitten hanasta."
"En sentään!"
"Onko sinulla siis jano?" "Mennään lähikauppaan."
Meidän piti käydä kaupassa.
Olimme kylpylässä, jossa oli Jumalan meille lämmittämiä kuumia lähteitä.
"Mennään vain. Kun palaamme, Jumala on viilentänyt veden kiukuissaan."
"Mennään. Janottaa."
Tiedättekö, missä lähin kauppa oli?
Tosi kaukana.
Meidän piti kirjautua ulos hotellista.
Kun löysimme sen...
Äiti osti vettä, keksejä ja Tupperware-astioita. En tiedä, miksi.
"Ostatko Tupperwarea?"
"Marcia ei anna omaani takaisin."
Köyhällä on ystävä nimeltä Márcia. Jos ei ole, on itse Márcia.
Äiti sanoi: "Ole hiljaa. Otan sen." Menimme kassalle.
Iloitsin: "Nyt päästään takaisin."
Hän alkoi katsella kahveja.
"Mitä sinä teet?"
"Etsin pikakahvia."
"Pääni tulee kipeäksi, jos en saa kahvia."
Sanoin: "Hei, rouva Pihistelijä..."
"Olemme lomakeskuksessa. Sieltä saa kahvia koko ajan."
"En halua vaivata."
Sanoin: "Se on hotelli, hitto vieköön."
"Se on sitä varten, ettei sinun tarvitse vaivautua itse."
"Sinua ei kasvatettu vaivaamaan."
Hän ei halua vaivata ketään.
Kun siivooja tuli, hän sanoi: "Anna toki olla."
"Jätä lakana siihen, tyttö."
Siivooja vei märät pyyhkeet. "Minä ripustan ne kuivumaan."
"Äiti..." "Minä hoidan."
"Kuuman veden tilaaminen vaivaa enemmän. Kahvia on varmaan valmiina."
"En pyydä keneltäkään mitään."
"Teetkö kahvia kylmällä vedellä?" "Keitän veden mikrossa."
"Toitko mikroaaltouunin kotoa?"
"Ei tietenkään. Huoneessa on yksi. "
"Miksi sinulla on sellainen?"
"Koska olen äitisi!" Sitten hän lähti.
Noin vain. Pudotti mikin ja lähti.
Menin perään: "Voit pyytää."
"Ei, otan pikakahvia." "Ei!"
"Minä otan sen!" "Mutta sitä ei tarvita!"
"Äiti, et ota sitä."
Sitten palasimme hotelliin kahvin kanssa.
Harmitti, että annoin periksi.
"Miksi?" "Koska haluan."
"Mutta äiti, ei..."
Jatkoimme kinastelua.
Menimme takaisin huoneesiimme. Cida-täti.... Hitot hänestä.
Olin niin vihainen äidille.
Mutta en pysty kiroamaan häntä.
"Se he... vanha nainen!"
Tämä suoni turpoaa.
"Saan aivohalvauksen, sen hel..."
Se saa... vanha hölmö.
Puoli tuntia myöhemmin tuskailen yhä: "Hel..."
40 minuuttia ja: "Lähden kahville hänen kanssa."
Hän on äitini. Mitä sitten?
Koputin ovelle: "Äiti?"
Hän sanoi: "Haluat kahvia, vai?"
"Mistä tiesit?" "Tulit vitustani."
Liikaa tietoa.
"Ole hiljaa ja tee kahvia." Otin pikakahvin käteeni:
"Hel... vanha eukko."
"Saa... tyhmä vanha..."
Etsin mikrouunia, ja äiti vain...
Minä mutisin: "Hel... vanha..."
Hittolainen.
Hän kysyi: "Oletko pilvessä, Afonso?" "Mitä?"
"Hengaat liikaa sen Thiago Venturan kanssa."
"Etsin sitä mikroaaltouunia kahvia varten."
"Avaa kaapin ovi, tollo."
"Siinä", hän sanoi.
Katsoin sitä...
Katsoin häntä nähdäkseni, kusettiko hän.
"Tämäkö?" "Jos se käärme, se olisi purrut jo."
Sanoin: "Jos se olisikin mikro..."
"Mutta se on tallelokero."
Voitteko kuvitella? Äitini...
...luuli tallelokeroa mikroaaltouuniksi.
Hän olisi tallettanut kahvin sinne.
Hän melkein lukitsi sen.
Hän olisi pannut siihen 130, ei 1 ja 30, koska se on tallelokero -
ja odottanut.
Hän olisi ajatellut rikkoneensa sen.
Hän ei olisi tehnyt mitään, koska jos vesi on kallista, mitä mikro maksaa!
Hän oli kertonut siitä kotimatkalla.
"Rikoin hotellin mikroaaltouunin."
En kertonut heille.
"En myy rantataloa maksaakseni heille. "
Kuvitelkaa.
Entä, jos olisin valittanut vastaanotossa:
"Miksi äidillä on mikroaaltouuni?"
Tiedättehän? Onneksi en valittanut.
Sain makeat naurut siitä.
Kun minä alan nauraa... Teidän äideistänne en tiedä.
Kun äiti käskee lopettaa, nauran enemmän.
"Voi hyvä luoja!"
"Lopeta nauraminen tai läimäytän."
"Lyötkö minua mikroaaltouunilla?" "Lopeta!"
"Lopeta, Afonso. Lakkaa nauramasta."
Minä sanon: "Voi luoja, luulit sitä...."
"Lakkaa nauramasta." Nauran vielä enemmän -
kun hän käskee lopettamaan.
"Mitä hyötyä tallelokerosta huoneessa on?"
"Siellä voi pitää arvoesineitä."
"Minäpä haen sen vesipullon."
Onko se mikään ihme?
Kolme päivää myöhemmin olimme lähdössä.
Olin kirjautunut ulos, äiti ei. "Haluatko apua?" "Selviän siitä itse."
Hän meni tiskille ja antoi kortin.
"Käytittekö tuotteita?"
"En tosiaankaan."
"Eikö edes vettä?"
"Vain jos saisin rahaa perseestäni."
"Ettekö edes suklaata?"
"En, se tekisi janoiseksi." Hän on fiksu.
"Se tekisi janoiseksi."
"Ei mitään? Hyvä on." Äiti sanoi "Ei."
Mies soitti: "Kulutustarkastus, huone 108".
Äiti hermostui: "Pidättekö minua valehtelijana?"
"Epäilettekö minua?"
"Olen köyhä, mutta rehellinen. En varasta. Tiedoksenne."
Köyhät sanovat: "Tiedoksenne".
"En ole varastanut mitään. Epäilettekö minua?"
Minä lähdin perääntymään ulos.
"Olen liian vanha tällaiseen."
Hän jatkoi: "En varasta mitään."
"Olen tehnyt töitä rikkaille, olen kokenut kovia."
"Siivosin upporikkaan poliitikon taloa. En ikinä varastanut mitään."
"Vaikka lapsillani ei ollut maitoa, vain sitruunamelissaa, en varastanut."
"Poikani ovat aikuisia, eivät sekaannu huumeisiin..."
"Polttavat ruohoa, mutta se ei liity minuun."
"He ovat suoraselkäisiä poikia."
Heppua hermostutti, kun äiti ei lakannut huutamasta.
Cida-täti oli jossain missä lienee. Äiti raivosi...
Mies sanoi: "Se on käytäntönä." "Käytäntö on perseessäni!"
"Rauhoittukaa nyt, hyvä rouva. Kysyn vain..."
"Epäilette minua!" "Ei! Kysyn, koska minibaari -
oli tarjouksemme Padilhan perheelle. "
Hän reagoi aivan kuten tekin.
Aivan. Heti kun mies sanoi sen, hän sanoi...
Vastaanottovirkailija sanoi: "Niin, no..."
Äiti sanoi:
"Annatteko avainkortin vielä, unohdin jotain."
Kiitos teille kaikille. Nimeni on Afonso Padilha.
Oli hienoa olla kanssanne täällä tänään.
Kiitos, että tulitte. Olen sanoinkuvaamattoman iloinen.
Kiitoksia kovasti.
Kiitos, että tulitte.
Kiitos paljon.
Tekstitys: Paula Pohjanrinne