Downloaded from YTS.MX
Úgy örülök, hogy felvesszük ezt a műsort a Netflixnek!
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tudjátok, mire gondolok a szerződés aláírása óta?
Bárcsak légy lehetnék, hogy láthassam az exem arcát!
Hűha...
Mit nem adnék érte!
Letilthat Instagramon,
letilthat WhatsAppon,
letilthat Facebookon.
De a Netflixen...
Nem, ott nem tud. Bárcsak...
Bárcsak légy lehetnék!
Hogy láthassam, amikor meglát Netflixen a „Neked ajánljuk” kategóriában.
A pöcsömmel a kezemben. Ezt lehet?
Egy csaj írt Instagramon valamelyik nap, hogy:
„Afonso, imádom a munkásságod!”
„Köszi szépen!”
„De tényleg!” Mondom: „Eddig is elhittem.”
„Bejön a munkásságod, kedvellek,
de nem fogok hazudni, én nem vagyok szegény.”
Olyan furcsa volt.
Elég ritkán bírnak a jómódúak.
„Nem vagyok csóró, de úgy megnézném a műsorodat!”
„Tégy úgy!”
Kérdezte: „Jól fogok szórakozni rajta?”
Mondom: „Persze.” Erre: „Akkor is, ha nem vagyok csóró?”
Kellett a pénze, szóval: „Hát persze!”
Erre: „De lesz olyan jó, mint a csóróknak?”
Mondom: „Nem...
Senki sem szórakozik a csóróknál jobban.”
Értitek, nem?
Ok nélkül tapsoltok.
Így igaz.
Nyolcvan dollár volt a jegy? Akkor 80 dollárnyit röhögnek.
Minden garassal úgy bánnak, mintha az utolsó lenne.
Ha csak 53 dollárnyit röhögnek a 80 dolláros jegyért, dühösek lesznek!
„Csak 53 dollárnyi röhögést kaptam 80-ért. Faszomat!”
Ne törődjetek a kezemmel!
A rajongóim így mennek haza: „Csak 53-nyit...
Dehát 80-at fizettem... Hát nem hihetetlen?
És csak 53 dollárnyi röhögést kaptam, francba!”
Ezt Manausban is előadtam: „Csak 53 dollárnyit...”
Tetszett az indiánoknak...
Tudom, hogy a rajongóim általában csórók. Mármint, akik követnek.
Jó látni, mennyire tudják szeretni az embert.
Az embernek fogalma sincs,
aztán felismerik,
és rögtön látja, mennyire kedveli őt a másik,
pedig gyakorlatilag nem találkoztak még, nem is ismerik egymást.
Ez elég klassz.
Néha sétálok az utcán...
Ahol éppen vagyok, és az emberek lelkesen letekerik a kocsi ablakát.
De mindig kézzel, mert a rajongóim csórók. Sosem egy Range Rover berreg...
Sosem ülnek BMW-ben.
Soha. Mindig valami pasas...
Sosem úgy, hogy: „Üdv, Afonso!
Afonso Padilha, nem igaz?
Kedvelem a munkásságod, fiatalember. És a barátaidét is, Thiagóét, Dihhét...
Nagyon kedvellek titeket,
és értékelem, amit a humoriparért tesztek.
Csak így tovább! Követlek YouTube-on, Instagramon...
és Facebookon.
Remélem, a jövőben is kitartasz.
Továbbra is követni foglak. Minden jót a családodnak!”
Sosem így zajlik. Inkább: „Hé, te pöcs! Apáddal mi lett?”
Mindig... Mindig a bunkók találnak meg.
Mindig a nagyon gorombák.
Egyszer, valaki lehúzta az ablakát, és kiordított a Civicjéből:
„Hé, tudom, hogy kinyalták a segglyukad!”
A belvárosban voltam épp, mindenki bámult.
És nem tudtam mit mondani, mert tényleg kinyalták.
Mondom: „Most lebuktam!”
„Így tovább!” „Persze, hadd nyalják csak!”
„Na béke!”
Aztán próbálta feltekerni a beragadt ablakát.
Volt már ilyen kocsitok?
Lehúzni könnyen megy, de felfelé zötyög.
Volt már olyan kocsitok...
Kölcsönadjátok, lehúzzák az ablakot, ti meg: „Jaj, ne!”
Két ember kell az ablak felhúzásához.
Az egyik tekeri a kart, a másik nyomja.
Nincs ennél csóróbb dolog.
Volt ilyen kocsitok?
A díjszedőnél inkább kinyitjátok az ajtót, és úgy fizettek.
A díjszedő ítélkezően néz,
de nem ti akartátok ezt a csotrogányt.
Az ablaktörlő meg sem mozdul, csak drónozik...
„Faszom, majd én letakarítom!” Fogsz egy ablaktörlőt, és elkezded.
Az anyósülésen megszólalnak: „Új ablaktörlő gumi kéne.”
„Tényleg? Nem mondod!”
Volt már olyan kocsitok,
ami olyan régi, hogy nem húzódik vissza az öv?
Az ember leszarja: „Tekerd a nyakad köré, úgyis meghalunk.”
Volt már olyan kocsitok, amiben szar volt a kilincs,
ezért le kellett húzni az ablakot az ajtóhoz?
Mintha saját magunkkal udvariaskodnánk.
„Hadd nyissam ki az ajtót!”
Volt már ilyen kocsitok?
Mindegy, nagyon jó érzés, hogy felismernek a munkásságom miatt,
bár tudom, hogy többnyire ismeretlen vagyok.
Mert buborékokban élünk.
Mindannyiunkat csak valamennyien ismernek.
Anno a híres emberek
tényleg híresek voltak.
A tévé volt az egyetlen médium,
a hírnévhez szerepelni kellett a Globo csatornán.
Vagy az SBT-n, vagy a Recordon.
Jó, a Recordon senki sem híres.
Hacsak nem vagytok démonok vagy lelkészek.
A kettő néha ugyanaz, ugye, Valdomiro atya...?
Mint a vallásos vidámparkok.
Hát nem ironikus kicsit,
hogy Valdomiro gyógyulást ígér, miközben ő meg sánta?
Mintha: „Testvér, meggyógyítalak!”
Én mondom, nagyszerű az élet.
Nagyon boldog időszakot élünk meg.
Thiago Venturával van egy társulatunk, amivel bejártuk egész Brazíliát.
Telt házas volt minden műsorunk idén.
Tíz éve stand-upolunk, ebből kilenc év közönség nélkül telt.
Idén kezdtek jönni az emberek.
Én mondom, így sokkal szórakoztatóbb.
Sokkal.
Rengeteget beszélgetünk erről, hogy ne szálljunk el,
mert tudjuk, hogy ez múlékony.
Tudjuk, hogy két év múlva más humoristák törnek fel,
és mi is továbbra is stand-upolni fogunk, de humoristaként, előadóként nincs jobb,
mint úgy színpadra lépni, hogy ez vár.
Nincs annál jobb és kifizetődőbb...
Tényleg, ez nem ámítás.
Nincs annál szuperebb,
mint úgy fellépni, hogy azt látom:
„Azt a kurva, mennyi pénzt kerestem!”
Néhányan kérdezik: „A pénzről szól az egész?”
Csak viccelek, természetesen nem.
Az ingyenkajáról és a nőkről is.
Csak vicceltem.
Tudjátok, miért szeretem ezt a viccet?
Mert a csóróknak két típusa van.
Vannak a menők, akik: „Te szarházi!
Nagyot kaszáltál? Akkor vegyél már egy motort nekem!”
Aztán vannak a kicsinyesek, akik: „Ez a poén nem jött be.”
Néha mind ilyenek vagyunk.
Ne legyetek kicsinyesek! A csóróság bőven elég.
Undorító dolog kicsinyes csórónak lenni.
Néha mindannyian...
Fel sem tűnik, hogy néha igazi szemetek vagyunk.
Például... Mindenki volt már így.
Ha egy közeli női ismerős vagy rokon
elkezd több pénzt keresni, később hazaérni,
új ismerősöket és baráti kört szerezni,
utazós képeket megosztani, új ruhákat venni,
sosem hisszük, hogy: „Keményen dolgozik. Biztos előléptették.
Legyűri a konkurenciát, bizonyítja a nők egyenrangúságát.”
Ami természetesen igaz.
Az első, ami eszünkbe jut: „Biztos kurva lett.”
Pedig jó eséllyel nem.
Bár ki tudja?
Én nem hibáztatnám.
Ki kell állnunk a szegény emberek mellett.
Ha a szegény ember pénzhez jut, az sokat jelent neki.
A gazdagnak csak „több pénzt”. A szegények jobban megbecsülik.
Hallottunk már öngyilkos gazdagokról,
akik mindenüket elvesztették.
Ha a szegény ember sok pénzhez jut, de elveszti, akkor azt mondja: „Ez van.”
„Vettem pár kocsit, megdugtam pár kurvát, aztán pechem volt.
Azt mondták, a piramisjátékok jó befektetések.”
Nekik sokat jelent a pénz.
Ha egy csóró megnyeri a lottót, azt hiszi, sosem kell újra dolgoznia.
Megkapják a pénzt, aztán: „Azt a kurva, nincs több munka!”
Aztán eltelik három év, és taxisok lesznek.
A csóróknak a világot jelenti a pénz. A gazdagoknak csak még több pénzt.
A gazdagok úgy veszik elő a zsebükből
az ott talált pénzt, hogy: „Helló, százdolláros!”
Láttatok már csórót pénzt találni?
Páran már most reszketnek. „Hűha...”
Benyúlnak a zsebükbe, hogy: „Hátha...”
Ha egy csóró pénzt talál a zsebében, akkor kiakad, hogy: „Tesó!
A semmiből ajándékozol meg, Uram...
ezzel az ajándékkal...? Nem vagyok méltó az áldásodra!
Hallelúja!
Nem vagyok... Hoppá!
Hát ez micsoda?
Köszönöm, Uram!”
Aztán előhúz két dollárt, és: „Baszki, ez az!”
Eddig semmije se volt, de már két dollárral gazdagabb.
Minél csóróbb valaki, annál jobban becsüli a pénzt.
Nem onnan látni, hogy valaki csóró volt, hogy kocsit vagy házat vesz,
hanem hogy az első, amit mond, miután jól kezd keresni:
„Többet nem spórolok a kaján!”
Mert régen sosem volt kajája.
Aztán: „Négyféle csórófeltétet kérek!”
Ha tudod, mi az a csórófeltét, gratulálok, kurva csóró vagy.
Ha tudjátok,
nektek való ez a műsor.
A gazdagoknak magyarázatként, a „csórófeltét”...
Hogy is fogalmazzak...
- Ami nem rizs vagy bab... - Az csórófeltét.
A csórók elől tudják...
A csórók jobban becsülik a megkeresett pénzt.
Én tudom, mert gyerekkoromban...
Anyám havi 400 dollárból nevelt minket, három gyereket.
Még a szegények is sajnáltak a csóróságunk miatt.
Mi voltunk a negatív példa, amit el kell kerülni.
Kérdeztem anyámat...
Csak a szegények hallanak olyanokat, mint én.
„Nincs pénzünk a buszállomáson szarni.”
Utálom ezt.
„A buszállomás vécéjében...”
Hülyeség volt, mert alig utaztunk.
„Anya, megvesszük ezt?” „Nem a seggemből húzom elő a pénzt.”
Sokáig azt hittem, anyám a seggével fizet mindenért.
„Készpénz vagy kártya?” „Anyám segge. Csapd csak rá!
A csöcsök mehetnek rögtön, a segge majd részletekben.
Ez a seggkártyája. Csapd csak rá az összeget!
El kellett ugrania egy körre,
de nemsokára visszajön, és rád ugrik.”
Anya a közönségben: „Nem fizettem a testemmel!
Képletesen értettem!”
„Buszállomáson szarni...” Utálom ezt.
Tizenhat évesen kerestem először pénzt.
Az volt az első fizetésem.
Kérdezték, hogy mihez kezdek vele majd.
Elmentem a buszállomásra, szartam egy nagyot.
A legjobb érzés valaha. Száll a dízelfüst... „Ez a gazdagság.”
Elképesztően csórók voltunk, el sem hinnétek.
Néha, amikor Anyával beszélek,
és elkezdi, hogy: „Hiányoznak a régi szép idők!”
Akkor úgy lekevernék neki egyet.
Olyan csórók voltunk...
Az öcsém Portugáliában él.
A bátyám meg Arraial do Cabóba költözött régebben.
Szuper fickó, imádom.
Csodás főzőkuktákat csinál üdítősdobozokból.
Olyan hamutálakat készít sörösdobozokból, hogy rájuk sem lehet ismerni.
Azért viccelek vele, mert nincs nete, igazi hippi. Sosem fogja látni.
Az öcsém pedig Lisszabonban él
már négy hónapja.
Én vettem meg a repülőjegyét, és én támogatom.
Szerintem ez az ember dolga, ha rendesen keres,
az öccse meg halálos fenyegetéseket kap.
Anya utálja ezt a poént. „Ha meglátják a Netflixen, elkapják!”
Így igaz.
Ott él.
Anya sírva fakadt aznap, amikor közösen
kiraktuk a reptéren.
A fia messzire költözött. ezért megöleltem.
Mondom: „Nyugi, Portugália közel van.” Erre rám néz:
„Úgy hiányzik, amikor Jean még újszülött volt!”
Miután Jean megszületett,
akkor voltunk a legszegényebbek.
Előtte azt hittem, már nem is lehetnénk csóróbbak,
de Anya eltökélt volt.
A csórók csillagos ege volt a határ neki.
Borzasztó csórók voltunk.
„Hiányzik, amikor Jean újszülött volt!” Dühösen azt mondtam: „Mesélek valamit,
amitől majd nem fog.”
Nektek is elmondom. Amikor az öcsém egyéves volt...
Egyszer, amikor egyéves volt, elfogyott a tejünk.
„Egyszer” alatt a „gyakrant” értem.
A csórók a közönségben kiröhögték az „egyszeremet”.
A csórók versenyeznek a csóróságban. „Csak egyszer?”
A másik meg: „Mi az a tej?” Mindig...
Visszatérve, egyszer elfogyott a tej,
anyám meg dolgozni volt.
Mindig megtett mindent, hogy meglegyen mindenünk.
Ez nem volt elég, nem jött össze. De próbálkozott.
Reggel héttől éjfélig dolgozott.
A belét is kidolgozta, a házimunkát ránk bízta,
hogy legyen dolgunk.
Akkoriban, az öcsém egyéves volt, én nyolc, a bátyám pedig 15.
Vigyáztam az öcsémre, főztem, takarítottam.
A bátyám abban a korban járt, amikor a szegény kölykök eljárnak
füvezni. Szóval...
mindketten tettük a dolgunk.
Szóval egyik nap elfogyott a tej, és az öcsém sírni kezdett.
Kezdtem megőrülni, mert nem tudtam, miért sír.
Minél jobban kétségbe estem, annál jobban sírt.
Gondoltam, biztos éhes, de nem volt tej.
Az állandó sírástól majdnem megbolondultam.
Nem tudtam felhívni Anyát, mert akkoriban nem volt még mobil.
Volt, de a drága dolgokról Anya azt mondta, nem léteznek.
„Kaphatok egy kekszet?” „Nincs semmilyen keksz.
Hacsak elő nem húzok egyet a seggemből.”
Szóval nem tudtam felhívni Anyát, de kétségbeesésemben
fogtam magam, főztem neki citromfüves teát.
Hát igen.
A citromfű, macskaméz az a gaz, ami a szegények udvarában nő.
Nem tudtam, hogy természetes nyugtató hatású.
Nem írták rá sehova, hogy: „Ne adagold túl vele a gyereket!”
Jean úgy aludt, mint akit fejbe vertek.
Kurvára beájult.
Nyolcéves korában ébredt fel. „Miről maradtam le?”
Reggel 9.40-kor itta meg, anya másnap 0.40-kor ért haza.
Mire Anya hazaért, már 15 órája aludt.
Felvette, a gyerek meg szétfojt.
Ez volt a feje. Elolvadt.
Anya megszólalt: „Megölted őt!”
Én meg: „Dehogy!” Hiába rázta, semmi.
„Anya, nem halt meg.” Erre megpofozgatta: „Látod? Tönkrement!”
Mondom: „Nem öltem meg. Csak éhes volt.”
Anya meg: „Éhen halt?”
„Nem, éhes volt, ezért adtam neki citromfüves teát.”
Erre Anya: „Micsoda?” „Két üveggel.”
Anya meg: „Megőrültél?”
„A harmadik előtt aludt el.”
Nem tudtam, mitévő legyek.
Emlékszem, annyira megdöbbent,
hogy aznap megváltozott valami.
Valami bekattant a fejében.
Onnantól kezdve,
citromfüves teát adott neki, amikor csak tudott.
A gyerek aludt, mint a bunda.
Manapság már elég jómódúak vagyunk, nem tagadom.
Régen szegények voltunk, de már nem.
Nem ám. Anyának egyedi konyhája van.
Így igaz. Ez az egyetlen megtervezett dolog az életében.
Három férj hagyta el, három potyautas anyja lett.
Tervezett ő valaha akármit is?
Potyogtak kifelé a gyerekek a puncijából.
Csak elvágta a köldökzsinórt, aztán ment dolgozni.
„Egek! Még egy gyerek.”
Ma már nagyon jól boldogulunk.
Valamelyik nap... Olyan messzire jutottunk!
Múltkor, reggeli közben feltűnt, milyen jól élünk.
Kávé közben feltűnt, hogy a tányérjaink
nem szedett-vedettek voltak. Hihetetlen!
Ugyanaz a fekete készlet volt. Nem sárgás, repedezett, égett.
Páran nem értik, miről beszélek, a csórók meg lelkendeznek.
Hát ennyi.
Láttátok már a csórók étkészletét? Mintha kiraboltak volna pár házat.
Vendégségben Anya megszólalt: „Hozzatok el pár villát!”
Csak nemrég esett le, hogy sokra vittem az életben.
Mondom: „Gazdagok vagyunk, Anya.” Elérzékenyülten megöleltem.
Múltkor átmentem Anyához,
és amikor kinyitottam a sütőt...
nem volt benne használtolajos edény. Elhiszitek ezt?
Ez maga a siker. Sült krumpli friss olajban!
„Kérsz krumplit?” Bumm! Friss olaj.
Nincs több halas, húsos ízű krumpli.
A szegények krumplija olyan, mint a nápolyi fagylalt. Három íze van.
Transznemű, mert krumplinak született, de húsnak érzi magát.
Emlékszem, kiskoromban azt mondtam: „Anya,
egyszer sok pénzt fogok keresni.”
„Fogd be, és mosogass el!” „De...
egyszer annyi pénzem lesz, hogy sosem kell mosogatnom!”
„Addig ne szövegelj, és mosogass el!”
„Sok pénzt fogok keresni, nem leszünk szegények.”
„Afonso, figyelj csak Anyádra!
Nem számít, mennyit keresel, szegény maradsz.”
„De miért?” „Afonso, figyelj csak ide!
Ha voltál igazán szegény...”
- „Legbelül mindig az maradsz.” - A csórók nem bírták ki.
Akárhányszor csinálom ezt a műsort...
mindig bemondják, nem bírják ki.
Hihetetlen!
Az ember néha nem direkt csinálja.
„Ha voltál igazán szegény...”
Mintha hánynotok kéne.
Egyszer ezt mondtam, és egy néma megszólalt...
Csodát tettem.
„Ha voltál igazán...”
Srácok, sokáig nem értettem ezt a mondást,
egészen tavaly januárig, 30 éves koromig.
„Ha voltál igazán szegény, legbelül mindig az maradsz.”
Januárban New Yorkban jártam, megnézni a Times Square-t.
Életem egyik legjobb pillanata volt. Köszi! Nekem kéne tapsolni, ti fizettétek.
Srácok, életem első filmje, amit moziban láttam,
a Tobey Maguire-es Pókember volt. A legjobb, a 2001-es.
2001-ben elmentem megnézni minden idők legjobb Pókember filmjét.
Kisgyerekként a moziban,
teljesen elámultam. A hatalmas kép...
Óriási jelenetek voltak a Times Square-en. Azt gondoltam:
„Egyszer én is elmegyek oda.”
Januárban odautaztunk Thiago Venturával. Életem egyik legjobb pillanata.
Mikor odaértünk, olyan -3 fok volt. Thiago reszketett.
Curitibaiként, én bírtam a hideget.
Thiago nagyon fázott. „Hát nem is tudom.
Hol a pöcsöm? Biztos a vámosoknál maradt.”
„Mi van, Thiago?” Erre: „Hívj csak Két Centiagónak.”
Jéghideg volt.
Ő a hotelbe akart menni.
Mondom: „Menjünk a Times Square-re!” „De halálra fagyok!”
Mondom: „Nem fogsz.
Menjünk a Times Square-re!”
„Jól van, tesó, legyen.”
Elmentünk, és az volt életem egyik legboldogabb pillanata.
Hajnali három utánra értünk oda, esett a hó...
Elég ígéretes nap volt.
Sírva fakadtam a cimbim, Thiago mellett.
Mert valóra vált a 14 éves énem álma.
Gyönyörködtem a kilátásban Thiagóval,
és nem tudtam másra gondolni:
„A villanyszámla pokoli durva lehet.”
Ekkor értettem meg, amit Anya mondott.
„Ha voltál igazán szegény...”
Megöleltem Thiagót: „Baszki, tesó!”
„Ez őrület!”
„Brutális lehet a villanyszámla!”
Erre ő: „Hát te hülye vagy.”
„Miért?” „A szomszédból lopják.”
Mindig lógjatok magatoknál csóróbbakkal!
Ekkor jöttem rá, milyen legbelül szegénynek lenni.
Nem számít, mennyit keresünk.
„Ha voltál igazán szegény, legbelül mindig az maradsz.”
A szegénység a részletekben rejlik.
A kis dolgokban, nem a nagyokban.
A szegények olyanok, mint a gazdagok, csak szegények.
Igen, a szegénység a részleteken látszik. Ott lehet meglátni az emberen.
Fogjunk egy „átlagos” embert,
és küldjük fel a Holdra!
Ha meginterjúvolnánk, miután visszaért, hogy: „Na és milyen volt?”
Azt mondaná: „Életem egyik legjobb érzése volt,
ha nem a legjobb,
és nem tudom, lesz-e még ehhez fogható.
Onnan fentről jól látni, milyen aprók vagyunk igazából
az egyre táguló univerzumban. Csak látogatók vagyunk.
Ahelyett, hogy bármikor is panaszkodnék, hálásnak kéne lennem, hogy itt lehetek.
A világ nem fog megállni, ha egyszer elmegyek.
Szóval hálásnak kell lennem, és mindent bele kell adnom,
hogy nyomot hagyhassak magam mögött.”
Ilyen egy átlagos ember. Most küldjünk fel egy csórót!
Ő azt mondaná, amikor visszaért, hogy:
„Hát ez nem érte meg.”
„Hogy érted?”
„Túl sok üzemanyag fogyott el.”
A szegénység a részleteken látszik. Nem számít, mennyit keresünk,
a szegények legbelül szegények maradnak.
Mindig egy szegény lelke lesz odabenn.
Mindig lesz egy szunnyadó Wesley odabenn.
Egy Míriam... A Míriam olyan szegénylányos név.
Szegény, vallásos. A Míriamok vallásosan születnek.
Szoknyában, kőműves férjjel születnek meg, prédikációra készen.
Ez a Míriam kezdőcsomag, mit csináljak? Így születnek meg.
Pár embernek beugrott...
„Hű, Míriam tényleg buzgó keresztény!”
A szegénység a kis dolgokon látszik.
Láttátok Az ördögűzőt?
A kislány benne nem az ördög.
De néha mégis. Láttátok?
Hét-nyolc éves lehet, nem gonosz, csak néha előtör belőle, hogy: „Végzek veled!”
Néha benne van az ördög, de nem mindig.
Pont, mint a felkapaszkodott szegényekben.
Néha...
kicsúszik egy „De azért...”,
egy „Ez biztosan...”,
vagy egy „Szent Istenem!”.
Kérdezi a pincérnőt: „Az újratöltés ingyenes?”
„Van akciós étlapjuk?” Tudjátok?
A szegénység kis dolgokon látszik.
Kis részleteken.
Hogy vegyük észre?
Tegyük fel, hogy két ember sétál egymás mellett!
Mindkettőnek ugyanannyi pénze van,
ugyanolyan idős és ugyanolyan nemű.
Lényegében megegyezőek és ugyanolyan gazdagok,
de egyikőjük szegény volt.
Hogyan szúrjuk ki, hogy melyikőjük?
Csak azt kell nézni, hogy állnak.
Eltelik öt perc,
és a jó múltú normálisan fog állni.
A szegény viszont így. Ez...
Ez a szegények kézifékje.
Egyik percben így áll, utána meg már így.
Másokat kezd el kritizálni. „Láttad, hogy Jackie-t felcsinálták?”
A szegénység a részleteken látszik meg. Néhány dolog előhozza ezt az emberből.
A szállodai svédasztalos reggelik. Jézusom...
Wesley azonnal morogni kezd.
„Itt van papaja!”
„Itt adnak papaját!”
Otthon megrohad a papaja, de a szállodai papaja...
„Jó az emésztésednek, egyél csak belőle!
Dinnye! Egyél egy kis szőlőt!
Tojás, kolbász, méz!
Várjunk csak, ez tápióka?
Hozz pár banánt későbbre!”
A szegények annyit esznek, amennyit tudnak.
Ha a fenét fenét eszik, akkor is.
Hiába ég a ház...
„A szálloda kigyulladt, kérjük, hagyják el az épületet!”
„Picsába, 9.50 van! Hozzunk egy kis kukoricapelyhet!”
Visszajön kukoricapehellyel, kigyulladva. „Mentsük meg a kukoricapelyhet!
Vissza kell mennem! Nem hagyhatom! Muszáj!”
„Uram, bent ragadt a fia?” „Nem!
Csak láttam joghurtot!”
A szegények mindent megesznek, amit tudnak, íztől függetlenül.
Borzalmas szállodákban jártam régen.
Egyszer, felhívtam a recepciót, törölközőt kérni.
Erre: „A szárítón vannak.”
Kérdezem: „Jó, a kutyát megkötnék azért lent?”
Lementem törölközőért, erre azt mondták, hozzam be az összeset, esni fog.
A szárítócsipeszekkel együtt.
Levágtam őket, mint egy hullát.
Egyébként, semmi sem zavarja össze úgy a szegényeket, mint...
„Van élet a halál után?” „Létezik Isten?”
Ezek nem számítanak a szegényeknek
egy hideg napon, reggel 6.30-kor,
amikor odamennek a szárítóhoz, és megfognak valamit, hogy:
„Ez vajon nedves vagy hideg?”
Az ember dörzsöli a gatyáját a fejéhez reggel fél 7-kor.
Megnézi, lázas-e.
És sosem bízik magában.
„Ez nedves, vagy hideg?” Anya bevágja a mellei közé.
„Ez csak hideg.”
Utána felveszi, és megszólal: „Vizes volt!”
Srácok, sosem hagyom ki a szállodai reggelit.
Egyszer sem. Pedig heti hatszor szállodában alszok.
Mindig reggelizek,
pedig sosem akarok.
Isten a tanúm. Sosem akarok.
A telefonomat általában... A műsorok sokáig tartanak,
mindenki hívogat, fel vagyok spanolva, kiverem... Mire lefekszem,
reggel hat múlt. Tízig van reggeli.
Egészségesebb lenne kipihennem magam, aztán ebédelni, hogy jól teljesítsek este.
Kinyomom a telómat,
félrerakom a szobatelefont, kirakom a „Ne zavarjanakot”,
aztán gondolom magamban: „Nem kelek fel, de tényleg.
Leszarom az egészet, nem reggelizek!”
Aztán 9.45-kor hallom: „Ébredj!
Nem akarsz reggelizni?”
„Húzz a picsába!
Juca a haverom, ő majd szétveri a pofádat!”
„Nem akarsz...?” „Hol vagy?” „Benned.
Wesley vagyok.”
„De nem vagyok éhes!” „Nem az éhség számít.
Hanem hogy ingyen van.”
Aztán...
Aztán megyünk.
A csóróság nem a nagy, hanem a kis dolgokon látszik.
Bizonyos dolgok előhozzák a szegényt az emberből.
Valamelyik nap, randiztam az egyik leggyönyörűbb nővel, akit valaha láttam.
Nem értem, mit látott bennem.
Ez igazából elég régen történt.
Elmentünk vacsorázni, kicsit lazultunk.
Aztán kérdezi: „Nem megyünk fel hozzád?”
Mondom: „De, menjünk!” Eléggé meglepődtem.
Visszamentünk hozzám. Elég hideg nap volt,
ő bement a hálóba, én meg a fürdőbe. Mire beértem a hálószobába,
a legcsinosabb, legszexibb lány, akit valaha láttam,
az ágyamon feküdt.
Beültem a fotelembe vele szembe.
Ő engem nézett, én meg őt.
Engem nézett
a gyönyörű arcával, én meg őt az én képemmel.
Bámultunk egymásra.
És nem tudtam másra gondolni, csak: „A kinti ruháiban fog aludni?”
Nem arra, hogy: „Meg fogom kúrni ezt a bombázót!”
Csak Wesley-t hallottam, hogy: „Milyen tiszteletlen!”
A szegények agyába az anyjuk beültette ezt a rendszert
a ruhákról. Kinti ruhák...
Megvan a hierarchia. Kinti ruhák,
kevésbé fontos kinti ruhák,
templomba járós ruhák, rokonlátogatós ruhák,
otthonmaradós ruhák, a tesók és anya otthonmaradós ruhái,
és ha igazán szegény vagy, anyád idővel feldarabolja rongyokra a ruháidat.
Ülsz a vécén, aztán rájössz, hogy a régi pólódon taposol.
„Ebben voltam elsőáldozó...
Anya, ezt az inget átjárta a Szentlélek!”
Most is külön kupacban vannak a kinti ruháim...
ami sokkal kisebb, mint a benti ruháéké.
Mintha azt gondolnánk: „A benti ruhák rossz hatással vannak rád!
Ha meglátlak titeket együtt, nagy bajban leszel!”
Néhány póló annyira elhasznált, hogy már azt kiabálja: „Ne már!
Válassz másikat, te szarházi!”
Bujkálnak az ember elől a szekrényben, hogy...
„Légyszi, ne köpj be, Trikó úr!
Ne szólj neki! Annyira kimerültem! Nézd, hogy néz ki a nyakrészem!
Sosem vesz le, azt hiszi, kibaszott tetkó vagyok!
Van fogalmad, milyen az életem?
Mosódeszkáról a szárítóra, a szárítóról a testére, onnan a deszkára...
Ki sem vasal! ‘Majd rajtam kiegyenesedik‘ Hát nem fogok!
Ne röhögj, Rövidnaci! Téged nem hord!”
Tudjátok, ki lehet teljes zavarban? A mackónadrág. Mackónadrág úr...
biztos össze van zavarodva. Otthonra született,
aztán a semmiből...
beindult a karriere.
Digitális véleményformálóvá vált, bárokba kezdett járni. „Mit keresek itt?”
Szerintem a ruhák szoktak dumálni.
„Hűha, szivi, három hónap múlva nyugdíjba mész!”
„Már az anyának is odaadtak.”
„Hallottál Farmer kisasszonyról?” „Mi van vele?” „Rövidgatya lett belőle.”
Na mindegy. Szóval elkezdtem levetkőzni a lány előtt,
hogy őt is erre ösztönözzem.
„Nézd, mit csinálok a kinti ruháimmal!”
Meg se rezdült. „A te ruháid, a te életed.”
Beraktam a ruháim a kinti kupacba, felvettem benti ruhát a szex előttre,
megmostam a farkam mosdóban...
Mi az? Mintha nem tudtátok volna, hogy ezt csináljuk. Basszátok meg!
Vizes pólóban szoktunk megjelenni...
Ugyan, hölgyeim!
Hölgyek, ha szex előtt a pasitok
nem vizes pólóban jelenik meg,
akkor bizony...
vagy nem mosta meg a pöcsét,
vagy már igazi profi benne.
Ezt csak az élet taníthatja meg az embernek.
Néhány fiatal srác úgy néz rám, hogy: „Kizárt dolog!”
Basszátok meg, hölgyek! Ne már, hogy nem mostok puncit a mosdóban!
Nem?
Tényleg nem?
Ez biztos olyan lehet...
mint ruhát mosni régen a tóparton.
A punci biztos megrémülhet a hideg víztől: „Rosana!
„Rosana... megfulladok!
Hiába van halszagom, nem tudok úszni!”
Na mindegy.
Mihelyst visszaértem a fürdőből...
Kíváncsi vagyok, a feliratozó mit talál ki.
„Mihelyst?”
Ezt neked küldöm, feliratozó. A „mihelyst” azt jelenti, „amikor”.
Mihelyst kinyitottam a hálószobám ajtaját,
a valaha látott legszebb, legszexibb lány tangában fogadott az ágyamon fekve...
a kinti pólómban.
Amint megláttam a szobában: „Húha!”
„Haha, tetszik, amit látsz?”
Mondom: „Haha, persze, én vettem.”
„Jól áll rajtam, igaz?”
„A polcon jobban állna.”
Kérdi, hogy: „Mi?”
Erre...
„Ebben fogok aludni.” Mondom: „A francokat.”
Kérdi: „Mi?”
Mondom: „Francokat, kényelmetlen lenne.”
Kinyitottam a szekrényt, elkezdtem benti pólókat előkapni,
mint a turkálóban.
„Mit szólsz ehhez a kényelmes, lyukashoz?”
„Nem.” Mondom: ”De erre nem fogsz tudni nemet mondani.
Olyan szuper, a NASA-tól van.”
„Nem.” Mondom: „És ez a rongy, amit egy csövestől loptam?”
Erre: „Nem kell. Nem tetszik ez a mostani?”
Mondom: „De, jól néz ki.”
„Ha nem tetszik, gyere, tépd le rólam!”
Elszédültem, leültem az ágyra.
Meg akarta csókolni a nyakam, visszautasítottam.
„Nincs kedvem, nem érzem jól magam.”
Nekem dörzsölte a punciját. Mondom: „Abbahagynád?
Hagyj békén!”
Meg akarta fogni a farkamat, erre: „Hé!
Tartsd tiszteletben, ha nemet mondok!”
Erre: „Furcsa vagy.”
„Legalább nem alszok kinti ruhában.”
Azt mondta...
Felöltözött, aztán: „Tudod, mit? Baszd meg! Elmentem.”
Mondom: „Isten áldjon!”
Szerintem a szegénység örökletes. Én anyámtól kaptam.
Anyámnak köszönhetem a szegény hozzáállást.
A génjei... Szimpla matek az egész:
csóró pöcs plusz csóró punci egyenlő csóró gyerek.
Csóró pöcs plusz gazdag punci, a gyerek lehet gazdag, mert az anya sokat számít.
Gazdag pöcs plusz csóró punci...
Akkor a pöcsön múlik.
Ha elugrik a sarokra cigiért, akkor...
Anyám mindig szegény volt.
Szerencsére, ma már jól élünk.
Életem egyik legnagyobb sikere,
hogy gondoskodni tudok anyámról.
Ez nagyon boldoggá tesz.
Keményen dolgozom, és a pénzetek óriásit segített.
Úgy örülök, hogy vehettem Anyának egy tengerparti házat!
Mindig is tengerparti házról álmodott.
„Mit nem adnék egy olyan házért!”
Gyerekkorom óta mondogatta, hogy:
„Afonso, imádom a partot, mert vízöntő vagyok.”
„Csóró vagy, azért imádod.”
„Hal voltam előző életemben.” „Ez megmagyarázná a memóriádat.”
„Afonso, eljön majd a nap, hogy anyád a tengerparti házában ücsörög, bikiniben.”
„Ha bikiniben leszel, nem látogatlak meg.”
„Ez az álmom...”
Mindig ezt mondta.
De a gyerekei elkezdtek kibukni a suliból
hetedikben, nyolcadikban, aztán jöttem én, aki leérettségizett. Hát...
Egyre butábbak lettünk, szóval letett az álmáról,
mert keményen kellett dolgoznia értünk.
Ezért tett boldoggá, hogy házat vehettem neki.
A producerem segített meglepni. Elmentünk Santa Catarinába a partra,
kinéztük a legrosszabb, legolcsóbb házat...
amire futotta a pénzetekből...
Megvettem, és megleptem vele.
Hoztam képeket, a tulajdonlapot, a kulcsokat.
A szegényeknek mindennek kézzelfoghatónak kell lenni.
Ha valamin nincs rajta a nevük, akkor az nem lehet az övéké.
Megvolt minden, így azt mondtam: „Itt az idő.”
Fogtam a képeket, a kulcsokat, a tulajdonlapot,
és óvatosan beraktam egy dobozba.
Általában nem vagyunk érzelmes típusok, mert Anyának nincs erre ideje.
Én is inkább a lasagnét választanám az ölelés helyett.
Ha valaki pizzát ad, „Én is szeretlek” a válasz.
Leültünk közösen, és próbáltam cuki lenni. Bekötöttem masnival a dobozt, odaadtam,
erre rám nézett, és azt mondta:
„Ha ez valami átverés lesz, pofán váglak.”
A szegény anyák olyanok, mint a befogadott kutyák.
Sosem bíznak benned teljesen. „Mit tervezel? Rosszban sántikálsz!”
Mondom: „Nyisd ki, Anya!”
„Ha átverés...” „Nyisd ki!”
„És ha egy fasz lesz?” „Mi van?
„Fasz is lehet.”
„Minek adnék neked műfaszt?”
Erre: „Láttam ám a műfaszos átverést. Kinyitod a dobozt, és fejbe vág a fasz.”
Kérdem: „Kit követsz, aki műfaszos átveréseket oszt meg?”
„Az emberek szoktak ilyet megosztani. Ha műfasz, elfenekellek vele.”
„Mi van?” „Kapni fogod a faszt!”
Erre mondom: „Hé!
Hagyd már ezt a faszt!” ”Fiam...„ Mondom: „Anya, nyisd már ki!”
Nagyon óvatos volt, mert félt, hogy műfaszt talál,
de egy kulcsot, a tulajdonlapot és egy képet talált,
erre kérdi: „Ez mi?”
„A tengerparti házad.”
És ekkor sírva fakadt.
A legkeményebb ember, akit valaha láttam, a szemem láttára olvadt el és zokogott.
Nem tudtam elhinni.
Az én anyám...? Aki citromfüves teát főz, meg...
Anyám -3 fokban is biciklivel megy dolgozni.
Tudjátok, az milyen?
Próbálnátok leszállni róla,
de a segglyukatok a nyergen marad.
Életem legkeményebb nője hirtelen
elolvadt előttem. Nem értettem.
Ahogy egyre csak sírt, végül felfogtam.
Kezdtem megérteni.
Képzeljétek el, milyen három gyerekért küzdeni!
A saját álmotokról fokozatosan lemondtatok
fontosabb dolgokért, aztán egy nap, a gyerekeitek váltják valóra az álmotokat.
Magamra gondolok. A tesóim semmit sem tettek.
„Gyerekek”, más néven Afonso Padilha.
Afonso
váltotta valóra az álmait.
Büszkeségből sírt, mert jó munkát végzett.
Anyám továbbra is sírt, én meg csak bámultam rá.
Ez négy éve történt, de még mindig libabőrös leszek tőle.
Sosem felejtem, olyan megható volt, amikor megkérdezte:
„Ki van fizetve?”
Gondoltam: „Ekkora kibaszott faszt!
Műfaszt kellett volna adnom neki.”
Nem, anyám életem egyik legelképesztőbb embere,
mert mindig szegény volt, nem én tehettem róla,
de mindig szeretett segíteni másoknak.
Mindig annyira önzetlen volt.
Azt mondta: „Segítenünk kell, mert Isten kétszeresen hálálja meg!”
„Anya, a csóró kétszerese a kétszer olyan csóró.”
„Nem. Osztozkodj másokkal, és Isten majd kétszeresen hálálja meg.
Osztoznunk kell!”
Ő tanított meg valamire.
December első hetében
Anya mindig összeszedett bennünket, hogy:
„Válogassátok ki a legrosszabb ruhákat adománynak!”
Erre mondom: „Az összes ruhám rossz!
Csukd be a szemed, nyúlj be a szekrénybe, vegyél ki bármit!
Kell ez a szemét? Vidd nyugodtan!
Csak a sajátjaidat ne add oda, mert senki se venné fel!”
Aztán elverte a seggemet, és sírva válogattam.
„Anya, ez a póló...
Ez jó, vagy rossz? Nem emlékszem.”
Mondok valamit zárójelben.
Emlékeztek, amikor anyátok elfenekelt
és sírva dolgoztatott titeket?
Sepregettetek az udvaron, és: „Nem tudom, Anya miért...”
Az anyukáknak mondom: nem számít, igazatok van-e,
ha elfenekelitek őket, ők a világ legjobban megsértett emberei.
Majd mondják, hogy: „Nem csináltam semmit...”
Lassított felvételben dörmögnek: „De én...”
„Én csak...”
Emlékeztek, mikor anyátok elfenekelt, hogy elmosogassatok?
Mintha a képzeletbeli barátotoknak motyogtatok volna sírva:
„Én csak játszottam...
Én csak videójátékoztam.
Aztán Anya azt mondta:
‘Menj, mosogass el!‘
Én meg azt mondtam: ‘Várj, Anya!
Hadd győzzem le a főellenséget!‘
Erre Anya azt mondta: ‘Én vagyok a főellenség...
és azt mondtam,
hogy menj,
mosogass el!‘
Aztán azt mondtam: ‘De Anya,
legalább hadd mentsek!‘
‘Nem vagy te hős, hogy megments bármit is!‘
Mondom: ‘A játékot akartam elmenteni.‘
Erre azt mondta: ‘Menj, mosogass el!‘
Azt mondtam: ‘Hadd haljak meg először!‘ ‘Ha meghalsz, kinyírlak!‘
Erre: ‘De Anya...‘ Ő meg: ‘Nem fogom...
még egyszer...
elmondani!‘
Aztán odajött és megvert a kontrollerrel!”
Tényleg sírok. Szomorú emlékek.
Mindenféle érzelemtől mentes volt.
Emlékeztek, amikor azt mondtátok: „Világgá megyek!”
Ugye? „Nem én akartam megszületni!”
Örök klasszikus.
„Nem én akartam megszületni!”
Anyának mindig volt válasza. Anya lehetett előző életében is.
Lenyűgöző volt. „Világgá megyek!” „Vidd a tesóidat is!”
„Nem én akartam megszületni!”
„Hát nem is én kértem!”
Egyszer azt mondtam:
„Én...
meg akarok halni!”
Gyorsan jött a válasz:
„Előtte mosogass el!
És ne sírj, vagy még nagyobbat kapsz!”
Visszatekertük a sírókazettát.
Az öcsémnél teljesen beakadt a szalag, amikor Anya azt mondta, hogy elfenekeli.
A bátyám motorhangot adott ki...
Mindig jót röhögtem rajta.
Ő meg: „Hagyd abba!
Fejezd már be!
Ne...” Anya meg: „Mindhárman kaptok!”
Én meg...
Mindegy, zárójel bezár.
Anya összehívta mindhármunkat...
hogy kiválogassuk a rossz ruhákat.
Összeszedtük őket, odaadtuk Anyának,
ő meg fogta, és odaadta az egyháznak, mindig hithű katolikus volt.
Az evangélikusoknak tizedet fizetett,
és vudu rituálékat is tartott, biztos, ami biztos.
Nem bízta a véletlenre.
Minden eshetőségre felkészült.
De a ruhákat a katolikus egyháznak adta minden december első hetében.
Aztán a harmadik héten, a karácsony miatt,
az egyház szétosztotta a ruhákat a szegény családok között.
És milyen kicsi a világ, emberek!
Az első héten odaadtuk,
két héttel később meg zavarodottan visszakaptuk.
„Hű, ez pont olyan, mint amit odaadtam!”
„Isten duplán hálálta meg ezzel és egy még rosszabbal.”
Volt egyszer, hogy Anya... Azt hittem...
Mindenkinek vannak kínos gyerekkori sztorijai a szüleivel kapcsolatban.
De azt hittem, ha felnövök, nem lesz több.
Tavaly decemberben...
elvittem anyámat egy Rio Quente-i üdülőbe.
Caldas Novasba, Rio Quentébe, egy Hot Park nevű nagyon menő üdülőbe.
Az első menő hoteljébe. Koromsötétben kábelezett,
mert nem tudta, mire való a kártya.
Hallottam a takarítótól, hogy:
„Rose, valaki megint a padlóra szart a 108-as szobában!”
Én meg...
Anya kérdezte: „Hogy szarsz a sötétben?”
„Nem ez az első alkalmam, Anya.”
„Reggel a mosdóba szartam.”
Anyával és a nénikémmel mentünk, ő ismerte a hoteleket.
Anya nem, és elfelejtettem körbevezetni.
A csóróknak kell egy kezdő szállodai útmutató.
„Használd a kártyát a világításhoz!
Ha tusolni akarsz,
az évszaktól függő mértékben kell csak elcsavarni a csapot.”
„Évszaktól függ, hogy van-e víz?”
„Nem, ki kell egyensúlyozni a hideg és a meleg vizet,
hogy kellemes legyen.
És végezetül, látod azt ott?”
„A törpehűtőt?” „Minibárnak hívják.
Jó messziről kerüld el!
Még akkor is, ha engem elrabolnak,
és kólát követelnek váltságdíjnak...
Inkább öljenek csak meg!
Ne menj a minibár közelébe!
Egy kakaó a kocsinkba kerülne.”
Anyámat elfelejtettem felvilágosítani. Vele és Cida nénivel mentünk.
Én a 101-esben voltam,
Anya a 108-as szobában,
Cida néni pedig a...
Ki nem szarja le? Ő nem számít.
Ott volt, de sosem csinált semmit, pont, mint Apa, szóval...
Létezik, de jelentéktelen volt.
Szóval mindenkinek volt szobája.
Fél órája vagyok a szobában, a szálloda remek volt,
erre hirtelen azt hallom...
Megijedtem.
Felhívtam a 108-as szobát a recepción át.
Anya felvette, kérdezem: „Jól vagy?”
Erre: „Láttad, mennyibe kerül egy üveg víz?”
Kérdem: „Miért, drága?” „A vízszámlánk fele.”
„Olyan drága?”
„Három hétig moshatnád a bejárót egy üveg árából.”
„Ne túlozz már!” „Ez nem túlzás!”
„Idd meg nyugodtan!”
„Nem a seggemből húzom elő a pénzt!”
Mondom: „Ne butáskodj, már én is dolgozok. Sokat tettél értünk, megérdemled.
Egy kis kényelem a legkevesebb, amit adhatok.”
Erre: „Láttad, mennyi egy üveg víz?”
„Nem érdekel, kifizetem.”
„Drogdíler vagy?” Mondom: „Mi?”
„Nem fogom meginni.
A szervezetem kilökné, meghalnék.”
„Akkor igyál a csapból!” „Nem vagyok undorító!”
„Inkább szomjazol?” „Keressünk egy kisboltot!”
Elmentünk kisboltot keresni.
Egy termálvizes üdülőben voltunk, amit Isten melegített fel nekünk.
„Persze, menjünk! Mire visszaérünk,
Isten haragból már lehűtötte a vizet.”
„Menjünk már!”
Tudjátok, hol volt a legközelebbi kisbolt? Az állam másik oldalán.
Először ki kellett jelentkeznünk.
Aztán megtaláltuk...
Bementünk, Anya hozott vizet, kekszet, Tupperware edényeket... nem tudom, miért.
„Tupperware-t akarsz venni?”
Erre: „Márcia lenyúlta az enyémet.”
Minden csórónak van Márcia nevű barátja. Ha neked nincs, akkor te vagy az.
Anya azt mondta:
„Fogd be, meg akarom venni!” Mentünk a pénztárhoz.
Örültem, hogy végre visszamegyünk. Erre megállt az őrölt kávéknál.
„Mit csinálsz?”
„Instant kávét keresek.
Tudod, hogy fáj a fejem kávé nélkül.”
„Hé, Scrooge néni...
Wellness szállodában szálltunk meg. Egész nap kávézhatsz.”
„Nem akarok teher lenni.” Mondom: „Francba, ez egy szálloda!
Azért létezik, hogy helyetted csináljanak mindent.”
„Ne kezelj így másokat, nem így neveltelek!”
Olyannyira nem szeret teher lenni,
hogy amikor jött a szobalány, azt mondta: „Kislány, hagyd csak!
Hagyd csak ott a lepedőket!”
A szobalány vitte volna a törölközőket: „Majd én kiakasztom megszárítani!”
„De...” „Kell a kávé!”
„Nagyobb teher, ha meleg vizet kérsz.
Biztos van készen forró kávéjuk.”
„Nem kérek én semmit senkitől.”
„Hideg vízzel csinálsz kávét?” „Nem, felmelegítem a mikróval.”
Kérdem: „Elhoztad a mikrót otthonról?”
Erre: „Dehogyis! Van a szobámban egy.”
„Nekem miért nincs?”
„Mert én vagyok az anyád!” És erre elment.
Micsoda visszavágás! Elhajította a mikrofont, lelépett.
„Kérj kávét a szállodában!”
„Hozok instant kávét.” Mondom: „Nem!”
„De akkor is hozok!” „Dehát semmi szükség rá!”
„Anya, nem fogod elhozni!”
Végül kávéval mentünk haza.
Dühített, hogy belementem.
„Anya, de miért?” „Mert akarom.” „Dehát...”
Végig civakodtunk.
Visszamentünk a szobáinkba. Cida néni... Ő le van szarva, nem számít.
Rémesen haragudtam Anyára,
de nem tudok csúnyát mondani róla. Mondom: „Ez a ku... öregasszony!”
Dagadni kezdett ez az ér. „Agyvérzést kapok ettől a vén pi...
Kib... öreg ku...”
Fél órával később: „Ba... meg az a vén...”
Negyven perccel később meg: „Jól van, kávézzunk!”
Ő az anyám, mit tegyek?
Bekopogtam hozzá: „Anya!”
„Jöttél kávéért, szarházi?”
„Honnan tudod?” „Belőlem másztál ki.”
Túl sok az információ.
„Fogd be, és csinálj kávét!” Fogtam az instant kávét:
„Az a vén ku...
Kib... hülye ku...”
Keresem a mikrót, Anya közben meg...
Én meg: „Átkozott, vén pi...
Hülye ku...”
Erre ő: „Beszívtál, Afonso?” „Micsoda?”
„Túl sokat lógsz Thiago Venturával.”
„Csak a mikrót keresem, hogy kávét csináljak.”
„Nyisd ki az ajtót, te idióta!” Kinyitom. „Ott van.”
Odanéztem...
aztán vissza anyámra, hogy csak baszakszik-e.
„Erre gondolsz?” „Ha kígyó lenne, megharapott volna.”
Mondom: „Ha mikró lenne...
akkor is, de ez egy széf.”
El tudjátok képzelni? Anyám...
mikrónak nézte a széfet.
Ilyen közel volt, hogy bezárjon egy csomag instant kávét.
Majdnem bezárta,
és beütötte, hogy 1-3-0, az 1.30 helyett, mert ez egy széf...
és várt volna. Aztán azt hitte volna, hogy tönkrement.
Nem mondott volna semmit, mert ha a víz ilyen drága, a mikró mennyi lehet?
Hazafele szólt csak volna.
„Tönkretettem a szálloda kis mikróját.
De nem szóltam nekik.
Nem akarom eladni a házamat, Afonso!”
Felfogjátok, mi történt?
Mit szóltak volna, ha panaszkodok, hogy:
„Miért nincs mikróm, mint anyámnak?”
Értitek? Szerencsére, nem tettem.
De jót röhögtem, srácok.
Mert Anya... Minél jobban mondja anyám, hogy ne röhögjek, annál jobban nevetek.
„Úristen!”
„Ne röhögj, mert ráverek a seggedre!”
„Megversz a mikróval?” „Hagyd már abba!
Ne röhögj, Afonso, hagyd abba!”
Én meg: „Istenem, összekeverted... Te...”
„Ne nevess már!” És csak olaj a tűzre,
akárhányszor rám szól.
„Mi értelme széfet tartani a szobában?”
„Elrakni a drága dolgokat.”
„Jó, akkor hozom a vizet.”
Ki hibáztathatná?
Három nappal később mentünk el.
Én már kijelentkeztem, Anya még nem. „Segítsek?” „Egyedül is el tudom intézni.”
Leadta a kártyáját a recepción.
„Fogyasztott valamit, asszonyom?” „Kibaszottul kizárt dolog.”
„Még egy vizet sem?”
„Majd ha a seggemből húzom elő a pénzt.”
„Csokoládét sem?”
„Attól csak szomjas lennék.” Okosnak hitte magát.
„Attól szomjas lennék.”
„Semmit? Rendben.” Anya meg: „Nem ám.”
A pasas fogja a rádióját: „Ellenőrizzétek a 108-ast!”
Anyám kikelt magából. „Hazugnak hív, uram?
Kételkedik bennem?
Szegény vagyok, de becsületes. Sosem loptam, csak hogy tudja!”
A csórók gyakran mondják: „Csak hogy tudja!
Semmit sem loptam el! Kételkedik bennem?”
Inkább kimentem, amikor ezt megláttam. „Túl öreg vagyok ehhez.”
Ordított: „Semmit sem loptam!
Gazdagoknak dolgoztam, sok mindenen mentem át,
még egy politikusnál is takarítottam, aki vagyonokat keresett, mégsem loptam!
A gyerekeimnek nem volt csórófeltétjük, tejük, citromfüves teát ittak,
mégsem loptam soha!
Felneveltem a fiaimat, sosem drogoztak!
Kettejük füvezik, de ahhoz semmi közöm!
Rendes fiúk, és sosem loptam...”
A fickó kezdte kényelmetlenül érezni magát az ordibálás miatt,
Cida néni franc tudja, hol volt, Anya meg dühöngött...
A pasas azt mondta: „Nálunk ez szabály.” „Rágalmazó szemétláda!”
„Asszonyom, nyugodjon meg! Csak azért kérdezem...”
„Kételkedik a szavamban!” „Nem! Azért, mert a minibáros fogyasztás
ingyenes Padilha családjának.”
Ő is így reagált, mint ti, csóró szarháziak.
Amint meghallotta...
A recepciós meg: „Hát igen.”
Anyám megszólal:
„Adja csak a kártyát! Valamit elfelejtettem.”
Köszönöm szépen mindenkinek! Afonso Padilha voltam.
Annyira nagyszerű volt itt lenni veletek!
Köszönöm, hogy eljöttetek!
Elmondhatatlanul boldog vagyok!
Köszönöm szépen!
Köszi, hogy itt voltatok!
Köszönöm!
A feliratot fordította: Gorcsa Norbert