Downloaded from YTS.MX
‎Mă bucur mult ‎să înregistrez asta pentru Netflix.
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Știți la ce mă gândesc ‎de când am semnat contractul?
‎Aș vrea să fiu o muscă, ‎să pot vedea fața fostei mele.
‎Măiculiță...
‎Ce n-aș da!
‎Mă poate bloca pe Instagram,
‎mă poate bloca pe WhatsApp,
‎mă poate bloca pe Facebook.
‎Dar pe Netflix...
‎Nu poate. Aș vrea...
‎Aș vrea să fiu o muscă.
‎Să-i văd fața când deschide Netflix, ‎iar eu apar la Sugestii pentru tine.
‎Ținându-mă de pulă. E voie?
‎Zilele trecute, o tipă mi-a trimis ‎un mesaj direct pe Instagram:
‎„Alfonso, ‎sunt o mare fană a ceea ce faci.”
‎„Mulțumesc mult.”
‎„Chiar sunt.” ‎Mi-am zis: „Te-am crezut deja.”
‎„Îmi place ceea ce faci, te plac, ‎dar nu te mint: nu sunt săracă.”
‎Ce ciudat!
‎Se întâmplă rar ‎ca oamenilor ne-săraci să le placă ce fac.
‎„Nu sunt săracă, dar mi-ar plăcea ‎să merg să văd ‎Alma de Pobo.”
‎„Te rog, du-te.”
‎Zice: „Am o întrebare. ‎Dacă mă duc, o să mă distrez?”
‎Zic: „Sigur că da.” ‎Zice: „Chiar dacă nu sunt săracă?”
‎Voiam să-i iau banii, așa că am zis: ‎„Sigur că da.”
‎Întreabă: „Dar o să mă distrez ‎la fel de bine ca săracii?”
‎Zic: „Nu...
‎Nimeni nu se distrează ‎la fel de bine ca săracii.”
‎Știți ce zic.
‎Aplaudați fără motiv.
‎E adevărat.
‎Dacă biletul ar fi 80 de dolari, ‎de 80 de dolari ar râde.
‎Fiecare cent va fi tratat ‎ca ultimul lor bănuț.
‎Dacă nu râd de 80 de dolari, ‎se supără: „Am râs doar de 53 de dolari!
‎Am dat 80 și am râs de 53. Băga-mi-aș!”
‎Nu vă uitați la mâna mea.
‎Fanii mei merg acasă așa. ‎„Am râs de 53...
‎Nu, am dat...
‎Îți vine să crezi? Am dat 80...
‎Și m-am scos doar de 53, la naiba!”
‎Am spus gluma asta în Manaus ‎și acolo făceau: „Am râs doar de...”
‎Le-a plăcut. Au făcut așa...
‎În general, fanii mei sunt faliți. ‎Cei care îmi urmăresc activitatea, adică.
‎Prinde bine să vezi câtă pasiune pun unii.
‎Tu nu prea știi asta.
‎Apoi ești apreciat
‎și întrezărești cât de mult ‎te place cineva,
‎chiar dacă nu-l atingi fizic pe omul acela ‎sau nici nu-l cunoști.
‎E foarte tare.
‎Uneori, merg pe stradă..
‎Oriunde aș fi.
‎Oamenii lasă jos geamul la mașină. ‎Și depun efort mare.
‎Și mereu o fac așa, ‎fiindcă fanii mei sunt faliți.
‎Nu ca la un Evoque...
‎Nu e niciodată un BMW.
‎Niciodată. E mereu un tip care...
‎Niciodată așa: „Bună, Afonso!
‎Afonso Padilha, nu-i așa?
‎Îmi place ce faci, tinere. ‎Nu doar tu, ci și prietenii tăi.”
‎Thiago, Marcio, Dihh...
‎Îmi place de voi patru ‎și apreciez ce faceți pentru stand-up.
‎Ține-o tot așa. ‎Te urmăresc pe YouTube, Instagram...
‎și Facebook.
‎Îmi place și sper să continui.
‎Eu voi continua să-ți fiu fan. ‎Salutări ție și mamei tale.”
‎Nu e niciodată așa. Mai degrabă: ‎„Băi, idiotule, unde a tulit-o taică-tău?”
‎Întotdeauna... ‎Nu, întotdeauna e un necioplit.
‎E întotdeauna unul foarte obraznic.
‎Zilele trecute, un tip cu un Civic ‎a lăsat jos geamul și a strigat:
‎„Știu că ai fost lins în gaura curului!”
‎Eram în centru. ‎S-au holbat la mine o mulțime de oameni.
‎Și nu-l puteam contrazice. ‎Fusesem lins.
‎Am zis: „M-ai prins!”
‎„- Ține-o tot așa! ‎- Sigur, o să mă las lins!”
‎„Pace!”
‎După care s-a chinuit să ridice geamul.
‎Ați avut o asemenea mașină? ‎Începi să tremuri.
‎Geamul coboară ușor, ‎dar urcă hâțânându-se.
‎Ați avut vreodată o mașină...
‎I-o împrumuți unui prieten. ‎Ăla deschide geamul și tu: „Nu!”
‎E nevoie de doi oameni ‎ca să ridici geamul.
‎Unul dă la manivelă ‎și celălalt îl împinge.
‎Mai lefter de atât n-ai cum să fii.
‎Ați avut o asemenea mașină?
‎La punctul de taxare, ‎deschizi portiera și dai banii pe sus.
‎Omul din gheretă ‎îți aruncă o privire critică,
‎de parcă tu ai ales să conduci rabla aia.
‎Ștergătoarele nici nu se clintesc, ‎fac doar așa...
‎„Să-mi bag! Hai că-l curăț eu.” ‎Iei o racletă și-l ștergi manual.
‎Cel din dreapta zice: ‎„Cred că tre' să le schimbi.”
‎Serios? Nu mai zice!
‎Ați avut o așa mașină?
‎E atât de veche, că centura de siguranță ‎nici nu se mai trage înapoi.
‎La dracu'! Îi spui pasagerului:
‎„Strânge-o în jurul gâtului. ‎Oricum o să mori.”
‎Ai avut o mașină ca asta? ‎Mânerul interior e stricat,
‎așa că lași geamul jos ‎ca să deschizi portiera. Asta e...
‎Simți că ești gentleman cu tine însuți.
‎„Permite-mi să-ți deschid.”
‎Ați avut o mașină ca asta?
‎Oricum, e plăcut să fiu recunoscut ‎pentru ceea ce fac,
‎deși știu că sunt mai mult anonim ‎decât faimos.
‎Pentru că trăim în bule.
‎Suntem cunoscuți ‎doar de un număr limitat de oameni.
‎În trecut, oamenii celebri ‎erau cu adevărat faimoși.
‎Singurul mijloc mass-media ‎era televiziune.
‎Ca să fii faimos, ‎trebuia să apari la Globo.
‎Trebuia să apari la SBT sau la Record.
‎Ba nu. La Record, nimeni nu e faimos.
‎Decât dacă ești demon sau pastor.
‎Uneori, ăștia sunt unul și același. ‎Preotul Valdomiro. Deci...
‎E ca un parc religios de distracții.
‎Nu vi se pare puțin ironic
‎că Valdomiro spune că tămăduiește, ‎dar el șchiopătează?
‎Zice: „Frate, te voi tămădui!”
‎E minunat, vă spun.
‎Trăim o perioadă foarte fericită.
‎Stau cu Thiago Ventura. ‎Avem un grup de comedie
‎și am călătorit prin Brazilia.
‎Anul ăsta, am avut show-uri ‎doar cu casa închisă.
‎Facem comedie de zece ani. ‎Nouă ani a bătut vântul.
‎Anul ăsta, buluc de spectatori. ‎E mult mai distractiv așa, vă asigur.
‎Mult mai distractiv. ‎Noi ne tot spunem că nu ne-o luăm în cap.
‎Știm că e ceva trecător.
‎Știm că, peste doi ani, ‎alți comedieni vor fi în vogă.
‎Noi voi continua să facem asta.
‎Dar nimic nu e mai plăcut ‎ca artist de comedie
‎decât să urci pe scenă și să vezi asta.
‎Nimic nu e mai plăcut și mai satisfăcător.
‎Pe bune! Fără pic de demagogie.
‎Nu există nimic mai plăcut,
‎serios, decât să urci pe scenă, ‎să vezi asta și să-ți spui:
‎„Băga-mi-aș, uite câți bani fac!”
‎Unii spun: ‎„Afonso, totul se reduce la bani?”
‎Glumesc, sigur că nu. ‎Mai sunt și mâncarea gratis și gagicile.
‎Glumesc.
‎Știți de ce îmi place să fac gluma asta? ‎Fiindcă există două feluri de săraci.
‎Există săracul dezinvolt, care zice: ‎„Șmecherul dracului!
‎Scoți banul gros? ‎Dă-mi o motocicletă, atunci!”
‎Și mai e săracul acru, care face: ‎„Nu mi-a plăcut gluma aia.”
‎Uneori așa facem și noi.
‎Nu fiți acri. Ajunge că sunteți săraci.
‎Un sărac acru e dezgustător.
‎Uneori, noi...
‎fără să ne dăm seama, ‎ne comportăm ca niște nemernici.
‎De pildă... Toți am trăit asta.
‎Când un prieten, un văr, ‎o fată de care ești apropiat
‎începe să câștige mai mult, ‎să vină acasă mai târziu,
‎cunoaște oameni noi, ‎își face alți prieteni,
‎pune poze din vacanță pe Instagram, ‎are haine noi.
‎Nu te gândești: „Muncește din greu. ‎A fost promovată.
‎S-a depășit pe sine, arată că femeile ‎sunt la fel de bune ca bărbații.”
‎Și sigur că așa este.
‎Prima dată îți spui: ‎„A devenit curva cuiva?”
‎Și se poate să nu fie așa.
‎Dar cine știe!
‎N-aș învinui-o.
‎Trebuie să-i susținem săraci, ‎să le luăm partea.
‎Când săracii fac bani, sunt bani.
‎Bogații îi numesc „bani în plus”. ‎Săracii le spune „bani”.
‎Ați văzut știri ‎despre bogați care pierd tot
‎și se sinucid de frustrare?
‎Când săracii care nu au nimic
‎câștigă mulți bani și-i pierd pe toți, ‎își zic: „Asta e...
‎Am cumpărat niște mașini, ‎au futut niște muieri, am avut ghinion.
‎Au zis că iaurtul înghețat e profitabil, ‎deci am investit.
‎Pentru săraci, banii sunt bani.
‎Când un sărac câștigă la loterie, ‎crede că nu va mai munci niciodată.
‎Primesc banii și se gândesc: ‎„La naiba, n-o să mai lucrez niciodată.”
‎Trei ani mai târziu e șofer la Uber.
‎Pentru că săracii îi numesc „bani”. ‎Bogații, „bani în plus”.
‎E doar ceva în plus. ‎Când bogații găsesc bani,
‎îi scot din buzunar și zic: ‎„Bună, Benjamin!”
‎Ați văzut vreodată ‎un sărac care găsește bani?
‎Unii se umflă în pene imediat. ‎„Fir-ar...”
‎Bagă mâna în buzunar: ‎„Nu știi niciodată...”
‎Când un sărac își găsește bani în buzunar, ‎zice: „Fugi de-aici...
‎Din senin, Doamne? Pusu-mi-ai...
‎acest mic dar...
‎Nu sunt vrednic, Doamne, ‎de atâta milostenie.
‎Amin!
‎Nu sunt...
‎Uite.
‎Mulțumescu-Ți, Doamne!”
‎Îi scoate: doi dolari. Zice: „Ura!”
‎Nu avea nimic, ‎iar acum e cu doi dolari mai puțin falit.
‎Cu cât ești mai sărac, ‎cu atât prețuiești mai mult banii.
‎Știi că un om a fost sărac ‎nu când își cumpără o mașină sau o casă,
‎ci când începe să câștige bine ‎și prima dată spune:
‎„La naiba, n-o să mă zgârcesc la mâncare!”
‎Pentru că tipul nu avea mâncare înainte.
‎Apoi: „Vreau cu patru amestecuri!”
‎Dacă știți ce e amestecul, felicitări! ‎Sunteți săraci lipiți pământului.
‎Dacă ați înțeles,
‎show-ul ăsta e pentru voi.
‎Pentru bogații de aici, un „amestec”...
‎Să văd cum pot explica.
‎- Tot ce nu e orez sau fasole... ‎- Se numește „amestec”.
‎Toți săracii stau în față...
‎Cu cât ești mai sărac, ‎cu atât prețuiești mai mult banii.
‎Știu asta fiindcă am crescut...
‎Mama ne-a crescut singură ‎cu 400 de dolari pe lună.
‎Trei copii cu 400 de dolari.
‎Eram așa de săraci, ‎că săracilor le era milă de noi.
‎Noi eram reperul: ‎„Mai rău ca ei nu se poate!”
‎O întrebam pe mama...
‎Am crescut auzind chestii ‎pe care doar săracii le aud.
‎„Sunt așa sărac că nu-mi permit ‎să mă cac la toaleta din autogară.”
‎Urăsc vorba asta.
‎„Toaleta din autogară.”
‎Nu ieșeam aproape deloc! ‎Nu are logică.
‎„- Mami, îmi iei? ‎- Nu scot banii pe fund.”
‎Până la 13 ani, credeam ‎că mama plătea totul cu fundul.
‎„- Debit sau credit? ‎- Cu curul maică-mii. Bagă-l.
‎Țâțele acum, curul în rate.
‎Ăsta e cardul ei de «curedit». ‎Hai, scanează-l.
‎A trebuit s-o șteargă iute,
‎dar vine imediat ‎să-ți șteargă și ție una.”
‎Mama e în public și-și spune: ‎„N-am plătit niciodată nimic cu curul!
‎N-o spuneam la propriu!”
‎„Să te caci la toaleta din autogară.” ‎Urăsc vorba asta.
‎Primul salariu l-am încasat la 16 ani. ‎Au fost primii bani câștigați de mine.
‎M-au întrebat: „Ce o să faci cu ei?”
‎M-am dus la prima autogară ‎și m-am căcat pe cinste.
‎Cel mai bun sentiment din lume. ‎Duhnea a eșapament.
‎„Asta înseamnă să fii bogat.”
‎Habar nu aveți cât eram de săraci.
‎Uneori, când discut cu mame, zice: ‎„Ce dor mi-e de timpurile alea!”
‎Îmi vine să-i trag una în față.
‎Nici nu știți ce sărăcie! ‎Frățiorul meu stă în Portugalia.
‎Fratele mai mare stă în Arraial do Cabo. ‎S-a mutat de mult acolo.
‎E-un tip strașnic. Îl iubesc.
‎Face niște oale sub presiune minunate ‎din doze de suc.
‎Face niște scrumiere din doze de bere, ‎de nici nu zici că-s piese de artizanat.
‎Glumesc pe seama lui ‎fiindcă nu are internet. E un hippy.
‎N-o să vadă asta.
‎Iar fratele mai mic stă în Lisabona ‎deja de patru luni.
‎Eu i-am cumpărat biletul ‎și îi plătesc întreținerea.
‎Cred că asta trebuie să faci ‎când dai de bani,
‎iar fratele tău ‎primește amenințări cu moartea.
‎Mama urăște gluma asta.
‎„O vor vedea pe Netflix ‎și se vor duce după el!”
‎E adevărat.
‎Locuiește acolo.
‎Când mama și cu mine l-am dus la aeroport, ‎ea a început să plângă.
‎Fiul ei se muta departe, ‎așa că am îmbrățișat-o.
‎Am spus: „Calmează-te, mamă. ‎Nu e un zbor lung.”
‎S-a uitat la mine: ‎„Mi-e dor de când Jean era nou-născut.”
‎Când el era nou-născut,
‎noi ne aflam în culmea sărăciei.
‎Credeam că mai săraci nu se poate, dar...
‎Mama era foarte hotărâtă.
‎Cerul săracilor era limita femeii ăleia.
‎Eram foarte săraci. ‎„Mi-e dor de când Jean era nou-născut.”
‎M-am înfuriat tare. Am zis: ‎„Îți spun o poveste, să-ți treacă dorul.”
‎V-o spun și vouă. ‎Când fratele meu avea un an...
‎Când avea un an, ‎am rămas o dată fără lapte.
‎Iar „o dată” înseamnă „des”.
‎Când spun „o dată”, ‎săracii din public fac: „Ce drăguț!”
‎Săracii se iau la întrecere în sărăcie. ‎Unul spune: „O dată?”
‎Celălalt zice: „Ce-i ăla lapte?” ‎Întotdeauna...
‎Dar atunci rămăseserăm fără lapte.
‎Mama avea serviciu.
‎Făcea mereu tot posibilul ‎să avem tot ce ne trebuia.
‎Nu era de ajuns, deseori nu aveam. ‎Dar ea încerca.
‎Pleca la muncă la 7:00 ‎și venea la miezul nopții.
‎Muncea de se spetea ‎și ne dădea treburi prin casă,
‎să fim și noi ocupați.
‎Frățiorul meu avea un an, eu aveam opt, ‎iar fratele meu mare avea 15 ani atunci.
‎Eu aveam grijă de frățior, ‎găteam și dereticam,
‎iar fratele mai mare era la vârsta ‎la care un copil sărac pleacă de acasă
‎ca să fumeze marijuana. Deci...
‎el era cu ale lui, ‎iar eu stăteam casă.
‎Într-o zi, rămăseserăm fără lapte ‎și frățiorul a început să plângă.
‎Eram disperat ‎fiindcă nu știam de ce plânge.
‎Cu cât eram mai disperat, ‎cu atât plângea mai tare.
‎M-am gândit că i-o fi foame, ‎dar nu aveam lapte.
‎Cum el tot plângea, ‎eu am depășit limita disperării.
‎Pe atunci, n-o puteam suna pe mama. ‎Nu existau telefoane mobile.
‎Dacă ar fi existat, ar fi fost scumpe, ‎iar mama ar fi spus că nu există.
‎„- Îmi iei un biscuit? ‎- Nu există așa ceva.
‎Decât dacă scot unul din cur.”
‎Deci n-o puteam suna pe mama, ‎dar eram atât de disperat,
‎că i-am făcut un ceai de roiniță.
‎Da.
‎Roiniță, lămâiță... Buruiana aia ‎care crește în curtea săracilor.
‎I l-am dat fără să știu ‎că e ca un antivomitiv natural.
‎Nu scrie nicăieri: ‎„Evitați supradoza la copii.”
‎A dormit buștean, băga-mi-aș.
‎Copilașul a căzut lat.
‎Când s-a trezit, avea opt ani. ‎„Fir-ar, ce am pierdut?”
‎L-a băut la 9:40, ‎mama a ajuns acasă la 00:40.
‎Când a ajuns, el dormea de peste 15 ani.
‎Când l-a luat în brațe, se făcuse ‎slime.
‎Ăsta a fost capul lui. S-a topit.
‎Mama a zis: „L-ai ucis!”
‎Am zis: „Nu!” ‎Ea îl scuturat, dar nimic.
‎„Mamă, nu e mort.” ‎Ea îl lovea: „Uite, Afonso!
‎E stricat!”
‎Am zis: „Mamă, nu l-am omorât. ‎Îi era foame.”
‎A zis: „A murit de foame?”
‎„Nu, îi era foame, ‎așa că i-am dat ceai de roiniță.”
‎A zis: „Ce-ai făcut?” ‎Am zis: „Două biberoane.”
‎Ea: „Ești nebun?”
‎„A adormit înainte de al treilea.”
‎Nu știam ce să fac.
‎Îmi amintesc că am șocat-o atât de tare, ‎că din ziua aia s-a schimbat ceva.
‎Se produsese un declic în capul ei.
‎Din acel moment, i-a dat ‎ceai de roiniță cum a prins ocazia.
‎Copilul dormea buștean.
‎Acum ne merge bine, ‎n-o să vă mint.
‎Am fost săraci, dar nu mai suntem.
‎Nu. Mama are mobilă de bucătărie ‎făcută la comandă.
‎Așa e. E singurul lucru ‎care a fost plănuit în viața ei.
‎Au lăsat-o trei soți, ‎a născut trei copii nedoriți.
‎Credeați că a plănuit ceva?
‎Copiii făceau bungee jumping din pizda ei.
‎Tăia cordonul ombilical ‎și își relua treburile casnice.
‎„Măiculiță! Încă un copil.”
‎Azi ne descurcăm foarte bine.
‎Zilele trecute... ‎Uite cât de departe am ajuns.
‎Luam micul dejun ‎și am observat cât de bine ne merge.
‎Îmi sorbeam cafeaua ‎și am observat că tacâmurile noastre
‎nu sunt desperecheate. ‎Vă vine să credeți?
‎Aceleași mânere lucioase negre.
‎Nu din cele galbene, ‎toate ciobite și arse.
‎Unii dintre voi nu v-ați prins. ‎Alții, mai săraci, zic: „Te-ai scos!”
‎Așa este.
‎Ați văzut tacâmurile unei familii sărace? ‎Pare că au fost furate din mai multe case.
‎Când ne vizitam prietenii, mama zicea: ‎„Luați două furculițe.”
‎Doar de curând mi-am dat seama ‎că m-am realizat.
‎Am zis: „Chiar suntem bogați, mamă.” ‎Am îmbrățișat-o, m-am emoționat.
‎Alaltăieri am fost acasă la mama
‎și, când am deschis cuptorul... ‎Stați să auziți.
‎...nici urmă de oală cu ulei folosit. ‎Vă vine să credeți?
‎Asta înseamnă să evoluezi. ‎Cartofi prăjiți în ulei nou!
‎„Vrei cartofi prăjiți? Na! Ulei proaspăt.”
‎Gata cu cartofii ‎cu gust de pește cu gust de carne.
‎Cartofii prăjiți ai săracilor
‎ar trebui să se cheme cartofi napolitani. ‎Au trei arome. Sunt cartofi transsexuali.
‎Sunt născuți cartofi, ‎dar se consideră carne.
‎Îmi amintesc că, în copilărie, ziceam: ‎„Mamă, într-o zi o să câștig mulți bani.”
‎„- Afonso, taci și spală vasele. ‎- Dar, mamă...
‎într-o zi o să câștig atât de bine, ‎că n-o să mai spăl niciodată vasele.”
‎„Până atunci, ține-ți fleanca ‎și spală vasele.”
‎„Mamă, o să fac bani ‎și n-o să mai fim săraci.”
‎„Afonso, ascult-o pe maică-ta.
‎Oricât de mulți bani ai face, ‎o să fii mereu sărac.”
‎„- Acum adică? ‎- Afonso, ascultă la mine.
‎Dacă ai fost sărac odată...”
‎- „...rămâi sărac pe veci.” ‎- Vai de voi, nu vă puteți ține gura.
‎La absolut toate show-urile mele,
‎oamenii nu se pot abține să n-o zică.
‎E impresionant.
‎Uneori nu vrei, dar îți iese forțat.
‎„Dacă ai fost sărac odată, rămâi...”
‎De parcă ar trebui s-o vomităm.
‎Odată, am început s-o spun ‎și un tip mut din colț...
‎Am făcut o minune.
‎„Dacă ai fost...”
‎N-am înțeles niciodată vorba asta,
‎până în ianuarie trecut, la 30 de ani.
‎„Dacă ai fost sărac odată, ‎rămâi sărac pe veci.”
‎În ianuarie, am fost la New York ‎să vizitez Times Square.
‎A fost printre cele mai fericite ‎momente din viața mea.
‎Mersi. Eu vă datorez aplauze, ‎fiindcă pe banii voștri am fost acolo.
‎Primul film pe care l-am văzut la cinema
‎a fost ‎Omul Păianjen ‎cu Tobey Maguire. ‎E cel mai bun. Din 2001.
‎În 2001, m-am dus la cel mai bun ‎film ‎Omul Păianjen ‎din toate timpurile.
‎Eram mic și, când am ajuns acolo,
‎mi s-a părut că halucinez. ‎Ecranul acela uriaș...
‎Sunt scene impresionante în Times Square, ‎iar eu îmi tot spuneam:
‎„Într-o zi mă voi duce acolo.”
‎În ianuarie, ‎m-am dus cu omul meu Thiago Ventura.
‎Printre marile fericiri din viața mea.
‎Când am ajuns, erau -3°C. Thiago tremura.
‎Eu, fiind din Curitiba, nu aveam nimic.
‎Dar Thiago înghețase. ‎„Frate, nu știu ce să zic.
‎Nu-mi găsesc pula. ‎Cred că a rămas la vamă.”
‎Am zis: „Ce-i, Thiago?” ‎Zice: „O să plec de aici fată.”
‎Înghețau pietrele.
‎Zice: „Hai la hotel.” ‎Zic: „Hai în Times Square.”
‎„Dar mi-e frig de mor!”
‎Zic: „Nu, Thiago. ‎Hai în Times Square.”
‎„Bine, frate, fie.”
‎Ne-am dus și a fost printre cele ‎mai fericite momente din viața mea.
‎Când am ajuns, ‎era trecut de trei dimineața, ningea...
‎Era o zi foarte promițătoare.
‎Am început să plâng ‎alături de amicul meu Thiago.
‎Era un vis devenit realitate ‎pentru cel care fusesem la 14 ani.
‎Îl țineam în brațe pe Thiago, ‎minunându-mă de priveliște,
‎și în cap nu auzeam decât:
‎„Cred că ăștia au o factură ‎la curent uriașă.”
‎Atunci am înțeles ce spunea mama.
‎„Dacă ai fost sărac odată...”
‎L-am îmbrățișat pe Thiago: ‎„Futu-i, frate!”
‎„E emoționant!”
‎„Cred că-i atât de scump!”
‎Zice: „Dă-o naibii, că ești prost.”
‎„- De ce? ‎- Pentru că fură de la vecini.”
‎Stai întotdeauna ‎pe lângă cineva mai sărac ca tine.
‎Atunci am înțeles de ce rămâi sărac.
‎Oricât de mulți bani ai câștiga,
‎dacă ai fost foarte sărac odată, ‎sărac rămâi pe viață.
‎Sărăcia nu ține de planul general, ‎ci de detalii.
‎Sărăcia nu e macro, ci micro.
‎Săracii sunt exact ca bogații, ‎numai că săraci.
‎Așa e. Sărăcia se vede în detalii.
‎Acolo o poți observa.
‎Dacă iei un om „normal”
‎și îl trimiți pe Lună,
‎interviul de la întoarce ar suna așa: ‎„Cum a fost?”
‎„A fost printre cele mai tari ‎sentimente din viața mea.
‎Dacă nu cel mai tare.
‎Și cred că nu voi mai trăi ‎așa ceva niciodată.
‎De acolo, am putut să văd ‎cât de mici suntem, de fapt,
‎în acest univers în continuă expansiune. ‎Suntem doar pasageri.
‎Oricând mă voi mai plânge...
‎Ar trebui să fiu recunoscător ‎că sunt aici.
‎Când voi părăsi lumea asta, ‎lumea va merge mai departe.
‎Așa că trebuie să fiu recunoscător ‎și să fac tot ce pot
‎ca să las o urmă.”
‎Ăsta e omul normal. ‎Dar, dacă trimiți acolo un sărac,
‎la întoarcere îți va spune: ‎„Nu merită.”
‎„Cum adică?”
‎„Consumi prea mult combustibil.”
‎Nu ține de planul general, ‎ci de detalii.
‎Oricât de mulți bani ar face, ‎săracul tot sărac rămâne.
‎Vei avea mereu mentalitate de om sărac.
‎Întotdeauna vei avea ‎un Wesley latent în tine.
‎O Míriam... ‎Ăsta e un nume bun de fată săracă.
‎Săracă și religioasă. ‎Míriamele se nasc credincioase.
‎Vin pregătite să predice, ‎cu fustele lor lungi și soții lor zidari.
‎Ăsta e kitul Míriam, ce să fac? ‎Așa sunt livrate din fabrică.
‎Unii își mai amintesc...
‎„Futu-i, Míriam e-o creștină înfocată!”
‎Nu ține de planul general, ci de detalii.
‎Ați văzut ‎Exorcistul?
‎Nu fetița e demonul.
‎Dar uneori este. Ați remarcat?
‎Are șapte sau opt ani, nu e demon.
‎Dar uneori face așa: „O să te omor!”
‎Uneori e demon. ‎Nu întotdeauna, ci doar uneori.
‎Exact ca fostul sărac. Nu mai e sărac...
‎dar uneori...
‎își scapă un „totuși”,
‎un „probabil”,
‎un „Dumnezeule mare”.
‎Vine chelnerița și el zice: ‎„A doua băutură e gratis?”
‎„Aveți meniu la un dolar?” Știți?
‎Sărăcia stă în detalii.
‎E la nivel micro.
‎Cum recunoști un sărac?
‎Imaginați-vă doi oameni ‎stând umăr la umăr.
‎Amândoi au la fel de mulți bani,
‎aceeași vârstă, același sex.
‎Sunt aproape identici și la fel de bogați,
‎doar că unul era sărac.
‎Cum îl identifici pe acesta?
‎Urmărește-i cum stau.
‎După cinci minute,
‎cel care n-a fost sărac niciodată ‎va sta normal.
‎Săracul va sta așa.
‎Asta e frâna de mână a săracului.
‎După un minut, stă așa ‎și începe să-i critice pe alții.
‎„Ai văzut că Jackie ‎a rămas cu burta la gură?”
‎E în detalii.
‎Sărăcia stă în detalii. Unele lucruri ‎îl trădează pe săracul din tine.
‎Micul dejun stil bufet la hotel. ‎Iisuse Hristoase...
‎Wesley începe să răcnească.
‎„Este papaya,” zice el.
‎„Este papaya!”
‎Acasă, papaya putrezesc. ‎Dar astea de la hotel sunt...
‎„Ajută la tranzitul intestinal. ‎Mănâncă-l.
‎Pepene! Ia niște struguri.
‎Ouă, cârnați, miere.
‎Stai așa. Aia e tapioca?
‎Ia niște banane pentru mai târziu.”
‎Săracii vor să mănânce tot.
‎Indiferent dacă trebuie sau nu.
‎Poate fi și un incendiu.
‎„Hotelul a luat foc. ‎Vă rugăm să evacuați clădirea.”
‎„Futu-i, e 9:50! ‎Hai să luăm niște fulgi de porumb!”
‎Se întoarce cu fulgii în mână, ‎cu corpul în flăcări.
‎„Să salvez fulgii de porumb!
‎Trebuie să intru înapoi! Nu pot...”
‎„- Fiul tău e acolo? ‎- Nu!
‎Am văzut iaurt!”
‎Săracii mănâncă tot, ‎indiferent dacă are gust bun sau nu.
‎Am stat ‎la hoteluri groaznice la viața mea.
‎Odată, am sunat la recepție ‎să cer un prosop.
‎Mi-au zis: „E pe frânghia de rufe.”
‎Am spus: „Bine. Puteți să țineți câinele?”
‎M-am dus după prosop și recepționera zice: ‎„Ia-le pe toate, c-o să plouă.”
‎Cu toate clemele...
‎Am făcut cu hainele curate ‎ca și cu un cadavru.
‎Apropo, nimic nu-i bagă în ceață ‎pe săraci mai tare ca:
‎„Există viață după moarte?” ‎„Există Dumnezeu?”
‎Nicio întrebare nu bagă în ceață ‎un sărac mai tare ca,
‎într-o zi friguroasă, la 6:30,
‎să se ducă la frânghia de rufe, ‎să atingă o cămașă și să se întrebe:
‎„E udă sau e rece?”
‎Tipul se freacă cu chiloții ‎pe față la 6:30 dimineața.
‎Să vadă dacă nu au febră.
‎Și nu are încredere în el însuși.
‎„Mamă, e udă sau rece?” ‎Iar ea o bagă între țâțe.
‎„E doar rece.”
‎O iei pe tine și zici: „Era udă, mamă!”
‎Prieteni, eu nu pierd niciodată ‎micul dejun la hotel.
‎Nici măcar o dată. ‎Stau la hotel șase zile pe săptămână.
‎Mereu iau micul dejun,
‎deși niciodată nu vreau s-o fac.
‎Dumnezeu mi-e martor. Niciodată.
‎Închid telefonul... ‎Show-urile țin mereu până târziu,
‎te sună lumea, ești energizat, ‎ți-o freci puțin și... când să te culci,
‎e trecut de 6. ‎Micul dejun e până la 10.
‎Psihologic, e mai bine să te odihnești,
‎să iei prânzul ‎și seara să fii apt de muncă.
‎Așa că închid telefonul,
‎iau receptorul din furcă, ‎agăț „Nu deranjați!” la clanță
‎și-mi spun: „Frate, nu mă trezesc. ‎Pe bune.
‎Să și-l fută! N-o să merg la micul dejun!”
‎La 9:45, aud: „Trezirea!
‎Nu te duci la micul dejun?”
‎„Dispari!
‎Sunt prieten cu Juca. ‎O să te bată de n-o să te vezi.”
‎„- Nu te duci... ‎- Cine ești?”
‎„Sunt înăuntru.
‎Wesley.”
‎„- Dar nu mi-e foame! ‎- N-are legătură cu foamea.
‎E inclus în preț.”
‎Și atunci...
‎Atunci mă duc.
‎Sărăcia nu ține de planul general, ‎ci de detalii.
‎Unele lucruri ‎scot la iveală săracul din tine.
‎Deunăzi, am ieșit la o întâlnire
‎cu una dintre cele mai sexy tipe ‎din câte am cunoscut.
‎Cine știe de ce a acceptat ‎să iasă cu mine.
‎De fapt, a fost mai demult. ‎O să fiu sincer.
‎Am fost la cină, ne-am simțit bine.
‎La un moment dat, a zis: ‎„Mergem la tine?”
‎Am zis: „Sigur, mergem.” ‎M-a luat pe nepregătite.
‎Ne-am adus. Era o zi friguroasă. ‎Ea s-a dus în dormitor, eu, în baie.
‎Când am intrat în dormitor,
‎cea mai sexy fată ‎din câte am întâlnit vreodată
‎era întinsă în patul meu.
‎M-am pus pe fotoliu în fața ei.
‎Ea s-a uitat la mine. Eu m-am uitat la ea.
‎Ea s-a uitat la mine
‎cu chipul ei frumos, ‎iar eu m-am uitat la ea... cu chipul meu.
‎S-a uitat la mine, eu, la ea.
‎Și singurul lucru ‎la care m-am putut gândi:
‎„O să doarmă cu hainele de stradă?”
‎Nicio clipă nu mi-am zis: ‎„O s-o fut pe bunăciunea asta.”
‎L-am auzit pe Wesley zicând: ‎„Câtă lipsă de respect!”
‎Săracii au un cip implantat ‎în creier de mama lor
‎legat de haine. Haine de stradă...
‎Există o ierarhie. Haine de stradă,
‎haine mai puțin de stradă,
‎haine de biserică, ‎haine de vizitat mătușa,
‎haine de casă, ‎haine de casă de la frate-tău,
‎haine de casă de la maică-ta ‎și, dacă chiar ești sărac,
‎maică-ta va începe ‎să facă cârpe din hainele tale.
‎Te caci și tu și-ți dai seama ‎că calci pe un tricou vechi. „Dumnezeule!
‎În ăsta am fost la prima împărtășanie...
‎Mamă, tricoul ăsta a fost sfințit!”
‎Am și acum un teanc separat ‎de haine de stradă,
‎care e mult mai mic ‎decât al hainelor de casă.
‎Le zici:
‎„Hainele de casă ‎sunt o influență negativă.
‎Dacă vă prind împreună, ‎o să vedeți voi!”
‎Unele tricouri sunt atât de uzate,
‎că, atunci când te uiți la ele, zic: ‎„Nu din nou!
‎Alege alta, nenorocitule!”
‎Când îți cauți în dulap, el se ascunde.
‎„Dle Maiou, ‎vă rog să nu-i spuneți că-s aici!
‎Nu-i spuneți! Sunt epuizat. ‎Uite cât de larg mi-e gâtul.
‎Nu are grijă de mine. ‎Crede că-s un nenorocit de tatuaj!
‎Știți ce viață am eu?
‎De pe planșa de spălat pe uscător,
‎de pe uscător pe corp, ‎de pe corp pe planșa de spălat...
‎Nici nu mă calcă. ‎«O să-i iasă șifonarea la purtare.» Ba nu!
‎Nu râde, dle Șort. Tu nu ești folosit!”
‎Știți cine cred că e tare confuz?
‎Pantalonul de trening. ‎Dl Pantalon de trening...
‎sigur e foarte confuz. ‎Trebuia să fie doar de casă.
‎Din senin...
‎s-a lansat în carieră.
‎A devenit un influencer digital, ‎merge în cluburi de noapte.
‎„Doamne, ce caut aici?”
‎Cred că hainele stau la taclale în dulap. ‎„Fată, mai ai trei luni până la pensie.”
‎„Pe mine mereu m-a purtat apoi mama.”
‎„Ați auzit de dra Jeanși?”
‎„- Ce-i cu ea? ‎- S-a transformat în șort.”
‎În fine. Am început să mă dezbrac ‎în fața fetei
‎ca s-o încurajez să facă la fel.
‎„Uite ce fac cu hainele mele de stradă.”
‎Nici n-a tresărit. ‎„Bine. Hainele tale, regulile tale.”
‎Le-am pus în teancul de stradă, ‎am luat haine de casă, de dinainte de sex,
‎mi-am spălat pula în chiuvetă...
‎Ce-i? De parcă n-ați știu că facem așa.
‎Mai lăsați-mă...
‎Apărem cu tricoul tot ud în față...
‎Femeile astea!
‎Fetelor, ‎dacă înainte de-a face sex cu voi,
‎tipul nu vine cu tricoul ud, ‎sunt două variante.
‎fie nu s-a spălat pe pulă,
‎fie e foarte experimentat ‎și a ținut tricoul ridicat.
‎Asta numai viața te învață.
‎Unii mai tineri se uită la mine ‎de parcă ar zice: „Nu se poate!”
‎Lăsați-mă, fetelor! Să nu-mi spuneți ‎că voi nu vă spălați pe pizdă în chiuvetă.
‎Nu?
‎Serios?
‎Cred că așa spălau rufele ‎în lac străbunele.
‎Cred că păsărica e foarte speriată ‎de apa rece. „Rosana!”
‎„Rosa... Rosana, mă înec!
‎Hristoase, oi mirosi eu a pește, ‎dar nu știu să înot!”
‎În fine...
‎De-ndată ce mă întorc din baie...
‎Mă întreb cum vor traduce ‎în subtitrare „de-ndată”.
‎„De-ndată”?
‎Asta-i pentru tine, traducătorule. ‎„De-ndată” este „de îndată”.
‎De-ndată ce am deschis ușa ‎și am intrat în dormitor,
‎cea mai sexy fată din câte am cunoscut
‎stătea pe patul meu în tanga...
‎și cu tricoul meu de stradă.
‎Am intrat în dormitor și am făcut...
‎Zice: „Îți place ce vezi?”
‎Zic: „Sigur, eu l-am cumpărat.”
‎„Îmi vine bine, nu?”
‎Zic: „Mai bine îți pleacă.”
‎Zice: „Poftim?”
‎Iar eu...
‎„O să dorm cu el,” zice. ‎Zic: „Ba nu!”
‎„Poftim?”
‎Zic: „La naiba, n-o să-ți fie comod.”
‎Am deschis dulapul și am început ‎să scos tricouri din teancul de casă
‎ca la second-hand.
‎„Ce zici de ăsta, ‎plin de găuri și super-comod?”
‎„Nu.” ‎Zic: „Pe ăsta n-o să-l mai poți refuza.
‎E foarte bun, e de la NASA.”
‎„Nu.” Zic: „Dar zdreanța asta ‎furată de la un vagabond?”
‎Zice: „Nu. De ce? Nu-ți place ăsta?”
‎Zic: „Nu, e foarte frumos.”
‎„Dacă nu-ți place, vino și rupe-l.”
‎M-a luat cu amețeală. ‎M-am pus pe pat.
‎A încercat să mă sărute pe gât. ‎Am dat-o deoparte.
‎„Nu am chef. Nu mă simt bine.”
‎S-a frecat cu păsărica de brațul meu. ‎Am zis: „Te rog frumos!
‎Lasă-mă în pace.”
‎A încercat să mă prindă de pulă. ‎Am făcut...
‎„Nu înseamnă nu. Respectă-mi decizia.”
‎A zis: „Ești foarte ciudat.”
‎Am zis: „Nu atât de ciudat ‎ca una care se culcă în haine de stradă.”
‎A zis...
‎S-a îmbrăcat și a zis: „Știi ceva? ‎Du-te dracului. Eu plec.”
‎Am zis: „Du-te cu Dumnezeu.”
‎Cred că sărăcia e ereditară. ‎Mie mi-a dat-o maică-mea.
‎Am mentalitate de sărac ‎din cauza maică-mii.
‎Genele ei... E un calcul simplu:
‎pulă săracă plus pizdă săracă ‎egal copil sărac.
‎Pulă săracă plus pizdă bogată, ‎copilul poate ieși bogat,
‎fiindcă mama contează mult.
‎Pulă bogată și pizdă săracă...
‎Aici depinde de pulă.
‎Dacă el zice: „Mă duc după țigări”, ‎ai belit-o. E clar că...
‎Mama a fost mereu săracă. ‎Acum, slavă Domnului, o ducem bine.
‎Una dintre marile bucurii ale vieții mele ‎e că pot avea grijă de mama.
‎Mă bucur de asta.
‎Muncesc din greu, ‎iar banii voștri au ajutat mult.
‎Serios, mă bucur că i-am putut ‎lua maică-mii o casă pe plajă.
‎A visat mereu să aibă o casă pe plajă.
‎„Ce n-aș da să am o casă pe plajă!”
‎De când mă știu a tot spus:
‎„Îmi place plaja, Afonso, ‎pentru că sunt vărsător.”
‎„Ești «sărăcător», de aia îți place.”
‎„În cealaltă viață am fost pește.”
‎„De aia ai memorie proastă acum.”
‎„Afonso, într-o zi, bătrâna ta mamă
‎va sta în bikini la casa ei de pe plajă.” ‎La care eu...
‎„N-o să vin în vizită, ‎dacă vei purta bikini.”
‎„E un vis...”
‎Mereu spunea asta.
‎Dar pe măsură ce copiii ei ‎se lăsau de școală...
‎clasa a șaptea, a opta, iar apoi eu,
‎care am absolvit liceul.
‎Pe măsură ce noi ne prosteam, ‎ea a renunțat la acest vis,
‎căci a trebuit să muncească ‎să ne întrețină.
‎De aceea m-am bucurat ‎să-i pot lua o casă pe plajă.
‎Producătorul meu m-a ajutat s-o surprind. ‎Ne-am dus la o plajă în Santa Catarina,
‎am văzut cea mai urâtă și ieftină ‎casă de acolo...
‎pe care mi-o permiteam din banii voștri...
‎i-am cumpărat-o și am surprins-o.
‎Am făcut poze, actul de proprietate, ‎cheile, totul.
‎Săracii cred că ceva le aparține ‎doar când îl pot atinge.
‎Dacă nu scrie numele lor acolo, ‎nu le poate aparține.
‎Deci, toate în mână, am spus: ‎„E momentul.”
‎Am luat totul, pozele, cheile, actul, ‎și le-am pus cu grijă într-o cutie.
‎Noi nu prea suntem emotivi, ‎fiindcă mama n-a avut timp de asta.
‎Iar eu oricum preferam o lazane ‎unei îmbrățișări.
‎Dacă cineva îmi cumpără o pizza, ‎îi spun: „Te iubesc.”
‎Ne-am așezat ‎și am încercat să fiu sentimental.
‎Am luat cutie, care avea și o fundă, ‎și i-am dat-o.
‎S-a uitat la mine emoționată și a zis:
‎„Dacă e o glumă, îți sparg fața.”
‎Fiindcă o mamă săracă ‎e ca un câine adoptat:
‎niciodată nu crede total în tine. ‎„Ce faci? Sigur pui ceva la cale!”
‎Am spus: „Deschide-o, mamă.”
‎„- Dacă e-o glumă... ‎- Deschide-o.”
‎„Dacă e o pulă?” Am zis: „O ce?”
‎„Ar putea fi o pulă.”
‎„De ce să-ți dau un dildo?”
‎A zis: „Am văzut gluma cu dildo-ul.
‎Omul deschide cutia ‎și îl pocnește un dildo.”
‎Am zis: „Ce prieten virtual de-ai tăi ‎distribuie glume cu dildo-uri?”
‎A zis: „Se distribuie din-astea. ‎Dacă e un dildo, te bat cu el.”
‎„- Ce e? ‎- Îți dau eu pulă!”
‎Iar eu...
‎„- Nu mai vorbi despre pule. ‎- Afonso...”
‎Am zis: „Mamă, deschide-o odată.”
‎A manevrat-o cu grijă, ‎temându-se că va găsi un dildo înăuntru,
‎și a văzut că erau o cheie, ‎un act de proprietate, o poză
‎și a zis: „Ce-i asta?”
‎„E casa de pe plajă mult-dorită.”
‎Atunci, mama a început să plângă.
‎Cea mai rece persoană din câte cunosc
‎a început să se topească în fața mea, ‎în lacrimi.
‎Nu-mi venea să cred, ‎pentru că mama mea... Ceai de roiniță...
‎Mama mergea cu bicicleta la muncă la -3°C. ‎Știți cum e asta?
‎Te dai jos de pe bicicletă, ‎dar gaura curului îți rămâne pe șa.
‎Deodată, cea mai rece femeie ‎din câte cunosc
‎se topea în fața mea. ‎Nu pricepeam.
‎În timp ce tot plângea, am înțeles. ‎Am început să înțeleg.
‎Gândiți-vă ‎cât de greu e să crești trei copii.
‎Ai avut un vis care s-a dezumflat treptat ‎ca să facă loc altor priorități
‎și, într-o zi, ‎copiii tăi îți împlinesc visul.
‎„Copiii” înseamnă eu. ‎Frații mei n-au făcut nimic.
‎Copii, alias Afonso Padilha.
‎Afonso i-a împlinit visul.
‎Plângea de mândrie ‎că a făcut o treabă bună.
‎Ea continua să plângă, ‎eu, să mă uit la ea.
‎Asta a fost acum patru ani ‎și încă mi se face pielea de găină.
‎A fost atât de emoționant, ‎că nu voi uita niciodată când a zis:
‎„E achitată integral?”
‎Am zis: „Ce pulă bleagă sunt!
‎Mai bine îi dădeam un dildo.”
‎Nu, mama e una dintre cele mai incredibile ‎persoane din câte cunosc,
‎pentru că a fost săracă mereu... ‎N-a fost vina mea...
‎Și mereu i-a plăcut să-i ajute pe alții.
‎A fost mereu altruistă.
‎Zicea: „Trebuie să ajutăm. ‎Dumnezeu ne va da înapoi dublu.”
‎Iar eu: „Mamă, sărac ori sărac ‎face sărac de două ori.”
‎„Nu, Afonso! Ajută și, într-o zi, ‎Dumnezeu îți va da înapoi dublu.
‎Trebuie să ajutăm.”
‎Iată ce m-a învățat.
‎În prima săptămână din decembrie,
‎mama ne aduna pe toți, ‎pe Lincoln, Jean și pe mine,
‎și ne zicea: „Alegeți-vă hainele ‎mai proaste ca să le donăm.”
‎Ziceam: ‎„Toate hainele mele sunt mai proaste!
‎Închid ochii, bag mâna în dulap ‎și iau la întâmplare.
‎Vrei să iei zdrențele astea? ‎N-ai decât.
‎Numai să nu dai din ale tale, ‎că n-o să le poarte nimeni.”
‎Apoi mă bătea, iar eu făceam ‎ce mi-a cerut, dar plângând.
‎„Mamă, tricoul ăsta...
‎e bun sau rău? Nu-mi amintesc!”
‎Dați-mi voie să fac o paranteză. ‎Mai știți când mama vă plesnea
‎și vă punea să faceți curat plângând?
‎Măturai prin curte și ziceai: ‎„Nu știu de ce mama...”
‎Mamelor de acasă: ‎nu contează dacă ăla mic a greșit.
‎După ce l-ați bătut, ‎e cel mai nevinovat om de pe Pământ.
‎Se vaită: „Nu am făcut nimic...”
‎Se smiorcăie cu încetinitorul: „Dar eu...”
‎„Eu voiam doar să...”
‎Mai știți când mama ne bătea ‎și ne punea să spălăm vasele?
‎Te văitai și smiorcăiai de parcă ‎ai fi vorbit cu un prieten imaginar:
‎„Eu doar mă jucam...
‎Eu doar mă jucam pe video.
‎Apoi mama a zis:
‎«Du-te să speli vasele.»
‎Și eu am zis: «Imediat, mamă!
‎Stai să-l bat pe ultimul boss.»
‎Și ea: «Eu sunt bossul cel mare...
‎și eu îți spun
‎să te duci
‎să speli vasele.»
‎Și eu am spus: «Dar, mamă,
‎lasă-mă măcar să salvez.»
‎Și ea: «Nu ești erou, nu salvezi nimic.»
‎Și eu: «Ziceam să salvez jocul, mamă.»
‎Și ea: «Du-te să speli vasele.»
‎Și eu: «Stai să mor înainte.»
‎Și ea: «Dacă mori, te omor cu mâna mea.»
‎Am zis: «Mamă...» ‎Și ea: «Nu am de gând...
‎să-ți mai spun...
‎încă o dată.»
‎Și atunci m-a lovit cu joystick-ul.”
‎Plâng pe bune. Amintiri triste.
‎Copleșitoarea lipsă de afecțiune.
‎Mai știți când spuneam: ‎„O să fug de acasă!”
‎Știți? „Nu eu am cerut să mă nasc!”
‎Asta-i o replică clasică. ‎„N-am cerut să mă nasc!”
‎Mama avea mereu un răspuns.
‎Poate că a fost mamă ‎și în viața anterioară.
‎Era impresionant. „O să fug de acasă!” ‎„I-ați și frații cu tine!”
‎„Nu eu am cerut să mă nasc!”
‎„Nici eu n-am vrut să te naști.”
‎Odată, am spus:
‎„Eu...
‎aș vrea să mor.”
‎A răspuns imediat:
‎„Înainte să mori, spală vasele.
‎Și termină cu plânsul, ‎că altfel pe plesnesc mai tare.”
‎Dădeai înapoi caseta cu plânsul.
‎Frățiorul meu Jean, când mama spunea:
‎„Nu mai plânge, că te plesnesc”, ‎dădea rateuri: „Nu...”
‎Fratele mai mare imita o motocicletă.
‎Mă prăpădeam de râs.
‎Zicea: „Termină!
‎Termină!
‎Termină...” Iar mama: ‎„Vă plesnesc pe toți trei!” Și eu...
‎În fine, asta a fost paranteza.
‎Mama ne aduna pe toți trei și zicea ‎să ne alegem hainele rele ca să le donăm.
‎Le alegeam, i le dădeam,
‎ea le lua, le dona la biserică... ‎a fost mereu o catolică ferventă.
‎Le dădea și la biserica evanghelică,
‎făcea ritualuri voodoo și aprindea ‎lumânări pentru orice eventualitate.
‎Nu-și asuma niciun risc.
‎Acoperea toate flancurile.
‎Dar dădea hainele bisericii catolice
‎în fiecare an, ‎în prima săptămână din decembrie.
‎În a treia săptămână, ‎fiindcă era Crăciunul,
‎biserica ducea hainele ‎și le dona familiilor sărace.
‎Ce mică e lumea, oameni buni!
‎În prima săptămână le donam,
‎două săptămâni mai târziu ‎le primeam înapoi și nu înțelegeam.
‎„Mamă, e fix ca tricoul ‎pe care l-am donat.
‎Dumnezeu chiar a dat înapoi dublu. ‎L-am primit pe ăsta și unul și mai rău.”
‎Odată, mama... M-am gândit că...
‎Toți avem povești rușinoase ‎cu părinții noștri
‎de când eram mici.
‎Dar am crezut că vor înceta ‎după ce voi crește.
‎Anul trecut, în decembrie...
‎am dus-o pe mama la o stațiune ‎din Rio Quente.
‎Caldas Novas, Rio Quente.
‎Am dus-o pe mama la Hot Park, ‎un hotel foarte șic.
‎A fost primul ei hotel șic. ‎S-a căcat pe întuneric
‎fiindcă n-a știut ‎la ce se folosește cardul de intrare.
‎Eu mi-am ținut gura ‎în timp ce menajera zicea:
‎„Rose, iar s-a căcat cineva pe jos ‎în camera 108.”
‎Iar eu...
‎Ea a zis: ‎„Afonso, cum te caci pe întuneric?
‎„Vin de mult la hotel, mamă.”
‎„La naiba, ‎dimineață m-am căcat în chiuvetă.”
‎M-am dus cu mama și mătușa Cida. ‎Mătușa știa cum merge.
‎Mama nu știa și uitasem să-i arăt.
‎Săracii au nevoie de instructaj ‎pentru statul la hotel.
‎„Ca să aprinzi becul, folosește cardul.
‎Ca să faci duș,
‎nu învârti maneta de tot. ‎Trebuie s-o reglezi cu mâna.
‎«- Dar ce, e ceas? ‎- Ce vorbești?
‎Nu, trebuie să reglezi apa caldă ‎și apa rece ca să...
‎faci un duș bun.
‎Iar acolo vezi chestia aia?
‎- Frigiderul pitic? ‎- E minibarul.
‎Nici să nu te apropii de el.
‎Nici dacă-ți vor spune: ‎„Ți-am răpit fiul,
‎dă-ne dozele de Cola din...” ‎Nu, mamă. Lasă-i să mă omoare.
‎Nu te apropia de minibar.
‎Un lapte cu ciocolată ‎ne va costa cât mașina.»”
‎Uitasem să-i fac mamei tutorialul. ‎M-am dus cu ea și mătușa Cida.
‎Eu eram în camera 101,
‎mama era în 108, cred,
‎și mătușa Cida era în camera...
‎Dă-o dracu', că ea nu contează.
‎Era prezentă, dar nu avea niciun rol. ‎Exact ca tata.
‎Există, dar nu participă.
‎Deci fiecare avea camera lui.
‎Eram în cameră de-o jumătate de oră. ‎Era un hotel super.
‎Deodată, aud un...
‎M-am speriat.
‎Am vorbit la recepție să sune la 108.
‎Au sunat, a răspuns mama. ‎„Mamă, te simți bine?”
‎Ea: „Ai văzut cât costă o sticlă de apă?”
‎Am zis: „E scumpă?” ‎„E jumate din factura noastră la apă.”
‎„Așa scumpă?”
‎„Poți spăla aleea trei săptămâni ‎cu sticla asta.”
‎„- Nu exagera. ‎- Nu exagerez.
‎- Poți s-o bei. ‎- Eu nu scot banii din cur.”
‎Am zis: „Mamă, nu vorbi prostii. ‎Știi că lucrez.
‎O meriți. Ai făcut multe pentru noi.
‎Măcar atâta pot și eu, ‎să-ți asigur puțin confort.”
‎A zis: ‎„Ai văzut cât costă o sticlă de apă?”
‎„Nu-mi pasă. O plătesc eu.”
‎„Ești traficant de droguri?” ‎Iar eu: „Poftim?”
‎„N-o beau! ‎Poate o respinge organismul și mor.”
‎„- Atunci, bea de la robinet. ‎- Asta e scârbos.
‎- Atunci, o să rabzi setea? ‎- Hai la magazin.”
‎Ne-a făcut să mergem la magazin.
‎Eram într-o stațiune termală, ‎cu apă încălzită de Dumnezeu pentru noi.
‎„Sigur, să mergem. Când ne întoarcem,
‎Dumnezeu va fi răcit apa de nervi.”
‎„Haide, că mi-e sete.”
‎Știți unde era cel mai apropiat magazin? ‎În afara statului.
‎A trebuit să eliberăm ‎înainte camerele de hotel.
‎Când l-am găsit...
‎am intrat, mama a luat apă, ‎biscuiți, niște Tupperware...
‎Încă nu știu de ce.
‎„Cumperi vase Tupperware?”
‎A zis: ‎„Márcia nu mi le dă pe ale mele înapoi.”
‎Orice sărac are o prietenă pe nume Márcia. ‎Dacă nu aveți, voi sunteți Márcia.
‎Atunci, mama a zis:
‎„Ține-ți gura, că le iau.” ‎Ne-am dus la casă.
‎Eram bucuros: ‎„În sfârșit, plecăm înapoi.”
‎A început să se uite la cafea măcinată.
‎Zic: „Ce faci?”
‎„Caut niște nes.
‎Știi că mă doare capul ‎dacă nu beau cafea.”
‎Am zis: „Auzi, dna Hagi-Tudose...
‎Am venit într-o stațiune. ‎Poți să bei cafea toată ziua.”
‎„Nu-mi place să deranjez.”
‎Zic: „E un hotel, în gura mă-sii!
‎E un hotel, mamă. ‎Scopul lui e să nu te deranjezi tu.”
‎„Eu nu te-am învățat ‎să-i tratezi pe alții așa!”
‎Ei nu-i place să deranjeze.
‎Când menajera făcea curățenia, ‎a zis: „Fată, nu e nevoie!
‎Poți să... ‎Lasă cearșaful acolo, fată!”
‎Menajera lua prosoapele ude... ‎„Nu, le întind eu la uscat!”
‎„- Mamă... ‎- Eu o iau!”
‎„Îi deranjezi mai tare cerând apă caldă.
‎Probabil au cafea caldă gata făcută, ‎gata să fie servită.”
‎Ea zice: „Nu cer eu nimic de la nimeni.”
‎„- Faci nesul cu apă rece? ‎- Nu. Încălzesc apa la microunde.”
‎Am zic: ‎„Ai adus cuptorul cu microunde de acasă?”
‎A zis: „Sigur că nu. E unul în cameră.”
‎„Tu de ce ai și eu, nu?”
‎„Fiindcă eu sunt maică-ta!” ‎Și a plecat.
‎De parcă ar fi fost o poantă. ‎A aruncat microfonul și a plecat.
‎M-am dus după ea: ‎„Mamă, doar le ceri.”
‎„- Nu, iau nesul. ‎- Ba nu!
‎- Ba-l iau. ‎- Dar nu e nevoie!
‎Mamă, nu-l lua!”
‎Cât ai zice pește, ‎ne duceam înapoi cu cafeaua.
‎Eram nervos că am cedat.
‎„- De ce, mamă? ‎- Așa vreau.”
‎„Mamă, nu e nevoie...”
‎Ne-am tot contrat.
‎Ne-am întors fiecare în camera lui. ‎Mătușa Cida... Dă-o dracu', nu contează.
‎Ce nervos eram pe mama!
‎Dar nu pot fizic s-o înjur, știți?
‎Făceam: „Bătrâna aia neno...!”
‎Vena asta îmi pulsa.
‎„O să fac apoplexie din cauza târf...
‎Babă împu... ce ești!”
‎O jumătate de oră mai târziu, eu tot: ‎„Baba aia împu...”
‎Patruzeci de minute mai târziu: ‎„Hai să beau o cafea cu ea.”
‎E maică-mea, la naiba! Și ce dacă?
‎Am bătut la ușă: „Mamă?”
‎A zis: „Vrei cafea, vagabondule?”
‎„- De unde știi? ‎- Din pizda mea ai ieșit.”
‎Prea multe informații.
‎A zis: „Taci și fă cafeaua.” ‎Am luat nesul, zicându-mi:
‎„Bătrână neno...
‎Femeie tâmp...”
‎Căutam cuptorul cu microunde ‎în timp ce mama făcea...
‎Iar eu: „Hoașca dra...
‎Lua-o-ar...”
‎A zis: „Ești drogat, Afonso?” ‎Eu: „Poftim?”
‎„Stai prea mult cu Thiago Ventura, așa-i?”
‎„Doar caut microundele ‎ca să fac cafeaua aia.”
‎„Deschide ușa, idiotule!” ‎Am deschis-o. „Uite-l,” a zis.
‎M-am uitat la el...
‎m-am uitat înapoi la ea ‎să văd dacă mă ia peste picior.
‎„Ăsta?” A zis: „Dacă era șarpe, ‎te mușca deja.”
‎Am zis: ‎„Dacă era cuptor cu microunde...
‎tot m-ar fi mușcat, dar e un seif.”
‎Vă dați seama? Mama...
‎a confundat un seif ‎cu un cuptor cu microunde.
‎A fost cât pe ce să încuie o cutie cu nes.
‎Aproape a încuiat-o.
‎Și ar fi tastat „130”, nu 1:30, ‎fiindcă e un seif...
‎și ar fi așteptat.
‎Cinci minute mai târziu, ‎s-ar fi gândit că l-a stricat.
‎Dar n-ar fi spus nimic,
‎fiindcă, dacă apa era așa scumpă, ‎gândiți-vă cât făcea cuptorul.
‎Mi-ar fi spus înapoi spre casă:
‎„Am stricat cuptorul cu microunde ‎al hotelului.
‎Nu le-am spus nimic.
‎Nu-mi vând casa de pe plajă ‎ca să-i despăgubesc, Afonso.”
‎Vă dați seama ce s-a întâmplat? ‎Gândiți-vă dacă mă plângeam la recepție:
‎„Cum de mama are cuptor cu microunde, ‎iar eu, nu?”
‎Înțelegeți? Din fericire, n-am făcut-o.
‎Dar m-am spart de râs.
‎Pentru că mama... ‎Nu știu cum e cu mamele voastre,
‎dar când a mea îmi spune să tac, ‎eu mai tare râd.
‎„Dumnezeule!”
‎„Nu mai râde, că te pălmuiesc!”
‎„- Mă bați cu microundele? ‎- Termină!
‎Termin, Afonso! Nu mai râde.”
‎Iar eu: „Doamne, au crezut că... Tu...”
‎„Nu mai râde!” ‎Iar eu mă prăpădesc și mai tare
‎de fiecare dată când îmi zice să tac.
‎„Dar ce rost are să ai seif în cameră?”
‎„- Să pui în el bunurile de valoare. ‎- Stai să-ți aduc apa.”
‎Cine o poate învinui?
‎Trei zile mai târziu, eram gata să plecăm.
‎Eu predasem deja cheia. Mama, nu. ‎„Te ajut?” „Mă descurc singură.”
‎S-a dus la recepție, ‎le-a dat cardul de intrare.
‎„Ați consumat ceva, doamnă?”
‎„Nici în ruptul capului”, a răspuns.
‎„- Nici măcar o sticlă de apă? ‎- Doar dacă scot bani pe cur.”
‎„Nici măcar o ciocolată?”
‎„La naiba, nu! Mi-ar face sete.” ‎Mama e deșteaptă.
‎„Mi-ar face sete.”
‎„Nimic? Bine, atunci.” ‎Mama a zis: „Nu.”
‎Tipul a zis în walkie-talkie: ‎„Verificare camera 108.”
‎Mama a luat-o razna. ‎„Mă faceți mincinoasă, domnule?
‎N-aveți încredere în mine?
‎Sunt săracă, dar sinceră. ‎N-am furat niciodată, să știți asta.”
‎Săracii spun „să știți asta”.
‎„N-am furat niciodată. ‎N-aveți încredere în tine?”
‎Am văzut-o și m-am tirat.
‎„Sunt prea mare pentru rușinea asta.”
‎Ea striga mai departe: ‎„N-am furat niciodată.
‎Am lucrat pentru bogătași, ‎am trecut prin multe,
‎am făcut curat în casa unui politician ‎care a făcut avere,
‎n-am furat un capăt de apă.
‎Copiii mei n-au avut amestecuri, lapte, ‎au băut ceai de roiniță,
‎iar eu n-am furat...
‎Băieții mei sunt oameni mari, ‎n-au avut probleme cu drogurile.
‎Doi dintre ei fumează iarbă, ‎dar eu n-am niciun amestec.
‎Sunt băieți onești. ‎N-am furat niciodată...”
‎Tipul începea să se simtă prost. ‎Mama nu se mai oprea.
‎Mătușa Cida nu ne pasă unde era. ‎Mama făcea scandal...
‎Tipul zice: „Asta e procedura.” ‎„Procedura dracului!”
‎El a zis: „Doamnă, calmați-vă. ‎Doar întreb...”
‎„- N-aveți încredere în mine! ‎- Nu! Întreb pentru că minibarul
‎e gratis pentru familia Padilha.”
‎Mama a reacționat ca orice sărăntoc.
‎Exact. Imediat ce el a zis-o, ea...
‎Recepționerul a zis: „Păi, da.”
‎Și mama: ‎„Dați-mi cadrul. Cred că am uitat ceva.”
‎Vă mulțumesc mult. ‎Mă numesc Afonso Padilha.
‎Mi-a făcut mare plăcere ‎să fiu aici cu voi.
‎Vă mulțumesc că ați venit! ‎Nu vă pot spune cât sunt de bucuros.
‎Mulțumesc mult!
‎Mulțumesc că ați venit.
‎Mulțumesc mult!
‎Subtitrarea: Mircea Pricăjan