Downloaded from YTS.MX
PŮVODNÍ KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Začneme vtipem, co říkáte?
Jsem Alex Fernández, nejlepší komik na světě.
Děkuju vám.
Ano.
Čemu se směješ, vole?
No jo. Vím, že si někteří z vás pomysleli:
„Jen počkej, až otevřu Twitter.
Jakmile odsud odejdu, dám tomu týpkovi sodu.“
Holt mi nevěříte. Těžko vás přesvědčím, že jsem nejlepší, ale je to má práce...
Musím vás přesvědčit.
Bylo těžký začít. Nejdřív jsem dal výpověď po sedmi letech v kanclu. Po sedmi letech.
Po sedmi zasranejch letech! To je sakra hodně.
Už jste něco dělali sedm let? Je to fakt hodně.
Proto první stupeň základky trvá jen pět.
Jednoho dne jsem řekl šéfový: „Šéfová, musíme si promluvit.“
Šli jsme do zasedačky a já jí to nandal.
„Šéfová...“ Ne, nedal jsem jí pěstí.
To je komunikace. Někdo ze Sonory by řekl: „Dej jí ránu!". To ne.
Je to o komunikaci. Řekl jsem: „Šéfová, končím. Stanu se komikem.“
Načež ona řekla dvě slova,
který na pódiu nikdy nezapomínám. Ani dneska, ani žádný jiný večer.
Řekla: „To určitě!“
Ta ženská řekla: „To určitě!“
Nevěřila mi. A proč?
Asi proto, že týden přede mnou někdo odešel stát se zápasníkem.
Jen tak.
Moje šéfová byla jako studnice nesplněných snů.
Všichni na ni házeli mince: „Nechci být účetní, chci být kosmonaut.“
Přišlo mi to poetický. Jako kluk jsem totiž fandil wrestlingu.
Mexická lucha libre, skvělá podívaná.
Nikdy nezapomenu, jak mě brácha poprvé vzal na zápas do Areny México.
Parádní místo. Pokud nejste z Mexico City, hlídejte si kapsy, ale...
hlavně navštivte Arenu México. Je to tam skvělý.
Vzpomínám, že jsem nevěřil svým očím...
„Bráško!
Tady žijou!“
Byl jsem tak naivní, tak nevinnej.
Když jsem si hrál s akčníma figurkama, schovával jsem je pod ring.
Tam podle mě žili.
Pod ringem. Perro Aguayo, jeho žena, prostě všichni.
Užasle zírám na tu podívanou a najednou, v rohu ringu,
se leskne Místico. Takhle zářil. Představte si jeho zadek. Takhle.
Místico tam takhle stál.
Místico totiž září. Maska, kalhoty i hrudník, a nikdo neví proč...
Ale září mu hrudník. Ten chlap má místo potu třpytku.
Jeho syn musí zářit nadšením.
„Tati, mám úkol z výtvarky.“ „Ukaž, ozdobím ti to.
Ještě tady.“
Co?
A brácha povídá: „To není všechno, můžeš se zápasníkama komunikovat.“
Což jsem nevěděl, byl jsem tam poprvé.
Je to chilango, typický pro Mexico City. Nejste-li místní, nepochopíte to.
Přijel někdo zdaleka, třeba ze severu Mexika?
Odkud jsi?
- Z McAllenu v Texasu. - McAllen, Texas.
Takže z Monterrey, co?
Z...
McAllen, Texas, výborně. A odkud ještě? Co vy?
Jedna řekla Nuevo León a druhá Monterrey. Tady něco nehraje.
Jedna zapírá svůj původ.
„Já jsem ze státu Nuevo León a hotovo.“
No dobře. Hele, je to děsná chilangovina, nepochopíte to, ale...
to si prostě stoupnete, Místico v ringu, a začnete na něj uprostřed zápasu ječet.
„Místico!
Místico!
Místico!“
Ale Místico se neotočí.
Stojí tam, ignoruje vás...
vystrkuje na všechny zadek, na každý půlce ďolík...
„Místico!
Místico!
Místico!“
A Místico se ne a ne otočit. Proto je tak mystickej.
„Místico!
Místico!
Místico!“
A Místico se otočí.
A vy křiknete: „Jseš debil, Místico!“
Úžasná chvíle.
Moje Mexiko.
Typická chilangovina.
Tady v Mexico City na sebe pořád křičíme. Vím, že jste to nepochopili.
Nebojte, mám tentýž vtip ve verzi Monterrey, speciálně pro vás.
Dnes večer, tentýž vtip...
ve verzi Monterrey, jen pro vás dvě.
Všechny ostatní to urazí,
ale vás to pobaví.
Tentýž vtip, verze Monterrey.
Tentýž vtip...
ale ve verzi Monterrey. Přesně.
„Místico!
Místico!
Místico!“
Ale Místico se neotočí.
Stojí tam, ignoruje vás, vystrkuje zadek...
Na každý půlce ďolík.
„Místico!
Místico!
Místico!“
A Místico se ne a ne otočit.
Proto je tak mystickej.
„Místico!
Místico!“
A Místico se otočí.
A vy křiknete: „Jseš píča ty chuju!“
A je to.
Úžasná chvíle.
Dospívám.
Jsem nejlepší komik na světě. Dospívám.
Už vím, co to je být dospělej. Už to chápu.
Pochopit, že jste jako děti dělali blbosti. To je dospívání.
Pokud si myslíte, že jste jako děti nedělali blbosti, tak jste nedospěli.
Jsme úplně blbí. Rodíme se jako tupci a chodíme do školy, abysme zmoudřeli.
Příroda je moudrá. Ví, že jsme blbci, proto nás chrání.
Zvedněte ruku, nestyďte se...
kdo jako dítě vypadl z okna a nic se mu nestalo?
Tak kde jste? Dobře, pár se vás přihlásilo.
Támhle kolega s brýlema. Jak se jmenuješ?
Emanuel. Vypadl jsi ty, nebo někdo, koho znáš?
Ty? No jasně!
Zdůrazni to: „To já vypadl z okna!“ Jak se to stalo, Emanueli?
Spadls...
ze schodů.
Že tam schody nebyly?
Tos padl na bok jako tele?
Bylo to v patře?
Oni odnesli dřevěný schody? Kdes to bydlel?
V domečku z Lega?
A tvoje paměť nezaregistrovala, že někdo odnesl schody...
a šel jsi prostě dál?
Kolik ti bylo...
když se to stalo? Šest? Dobře.
Tví rodiče byli pěkný hovada, co?
Řekli si: „Odneseme schůdky, co by se mohlo stát?“
Ten kluk se vyzná, není slepej. Nic se mu nestane.“
A nic se ti nestalo, Emanueli, nemám pravdu? Jsi tu s námi. Jsem rád.
Pád dítěte není k smíchu. Je k popukání.
To rčení, že děti jsou z gumy, je pravda.
Dítě se při pádu odráží.
A...
„Co zajít na limču?“
Je jim to úplně jedno.
Zato máma začne hysterčit: „On spadl!
Můj Emanuel spadl!
Z prvního patra. Chyběly schůdky, vypadnul!
Dali jsme je vyčistit. Nevím, co se stalo!
Jsem v šoku.
V šoku, vidíš?
Vždyť si ten blbec ušpiní úbor!
Co si vezme zítra na sebe?
Dětem se to stává, a často vyváznou bez jedinýho škrábance.
Zato starci takhle padat nedovedou.
Starci nejsou chytřejší, jen si dávají pozor, aby neupadli.
Přijde věk, kdy je upadnutí stejně smrtelný jako Ebola.
Když upadne stařec, není to k smíchu. Je to k popukání, protože...
se to děje pomalu.
Úvod, konflikt, závěr.
Otázky, odpovědi, prostě všechno.
Asi takhle... „Tak jdeme...
Další den, další penízek. Jdeme!
Do krámu se budu belhat celý den.
Safraporte.
Safra! Proč jsou na zemi dlaždice?
Špatně jsem to vypočítal. Ne, co to...
A je to tady.
Pád začal.
Den první.
Je to jako se předklánět, ale rychlejší.
Pomůže mi někdo?
Pomoc! Mám na sobě taky úbor!
Rovnače zboží v supermarketu!“
Je fajn sdílet vlastní blbost, protože tak dospíváme.
Emanueli, dneska jsi se stal...
dospělákem, gratuluju.
Řeknu vám o svojí oblíbený blbosti: jak jsem se poprvé opil.
Bylo mi šestnáct.
Jste-li nezletilí, nepijte.
Neberte drogy. Neexistujte.
Šestnáct je nejhorší věk.
Příběh má tři postavy: Alexe Fernándeze a dva kamarády.
Jeden se jmenuje Miguel, druhej se jmenuje jinak,
ale od jistý doby mu říkáme Poblijón.
Alex Fernández, Miguel a Poblijón.
Připraveni na dobrodružství. Chystáme se do kina.
A Miguelovi přeskočí jiskra blbosti.
Znáte tu jiskru? Vzniká tady, v mozečku.
Odtud jde všechna blbost.
Z části mozku, co nám radí věci jako: „Co to vzít autem po chodníku?“
A v čem spočíval Miguelův mistrovský plán?
Necháme se vysadit u kina, půjdeme jakoby dovnitř,
ale ve skutečnosti půjdeme do krámu, koupíme alkohol,
vezmem si taxíka na Tlusťochovu párty, vypijem, co se do nás vejde za 45 minut...
a vrátíme se do kina. Co by se mohlo stát?
To by nevymyslela ani STB.
Neprůstřelnej plán.
Takže nás vysadili u kina, my šli jakoby dovnitř.
Byli jsme trochu menší...
Zajeli jsme taxíkem k večerce, vzali tu nejlevnější vodku...
Tenkrát nebylo žádný Four Loko.
Mládež se teď směje.
A starší si ťukaj na čelo, že jsem loco.
Nebojte.
Vysvětlím to.
Four Loko je hrozná sračka, dá se buď pít nebo s ní vytírat.
Koupili jsme tuhle levnou vodku, co z dálky vypadá,
jako by na etiketě stál Rusák...
v kožichu, a vraždil soba.
Vodkinskij!
A pak zjistíte, že je z Monterrey.
V kožichu. Ten chudák mrzne!
Monterrinskij.
A hroznovou šťávu, co neviděla hrozny, takovou fialovou sračku.
Něco k zakousnutí, a šli jsme na Tlusťochovu párty pro teenagery.
Jsou tu dneska nějaký teenageři?
Nesnáším vás.
Nejhorší období mýho života.
Člověk je furt nadrženej,
nemá prachy ani sebeúctu, nemá nic. Hrůza.
Dorazíme na tu párty. V tom věku chtějí být všichni dospělí.
Hrůza. Holky dělaj takhle...
„Mě to sere, jako.
Biožka je blbá.
Je těžká a k ničemu.
Ježiš já jsem kráva. Mám to obráceně, jako.
Všichni tancujou, ale nějak divně, v kruhu, jako při nějakým rituálu.
Dva tancujou uprostřed, ztrapní se a jdou zas pryč.
A do toho přijdete vy, jak tupci...
A vždycky se objeví frajírek, co se předvádí a všichni ho žerou.
„Přijde Carlito? Carlita úplně žeru.“
„Tady je.“
„Ať udělá prodavače tacos.“
„S ananasem, Carlito.“
„Carlito je boží.“
„Škoda, že je adoptivní.“
Děti jsou krutý.
Potlesk pro adoptovaný děti.
Ať jste kdekoli.
Nekupujte, adoptujte...
Takže jsme na Tlusťochově kalbě, vypili jsme, co se dalo...
dohromady litr chlastu.
Splněno!
A pak to najelo. Poprvé v životě jsem ucítil bestii v břiše.
Jako by...
se drala ven.
A navždy mě ovládla.
„To jsem já, Alejandro, chlast.“
„Co to děláš?“ „Budu s tebou až do rozvodu.“
„Všechno se točí, jen já ne. Co se to děje? Pomoc!“
Přísahám, že šlo všechno podle plánu. Vrátili jsme se do kina.
Všechno podle plánu. Jsme v kině, úplně na kaši.
„Co je, paní?
Co čumíte? Cože? Hleďte si svýho!
Miluju život. Dejte mi hubana.“
Ale zapomněli jsme, že pro nás měla přijet Poblijónova máti.
Co jsme čekali? Že nás vyzvedne kočár?
Poblijónova máti je tam a všichni tři úplně na káry. Průser.
Záchvat blbosti.
„To je v prdeli, jsme na kaši! Co teď?“
„Nacpi si do pusy mince, to pomůže.“
Jak tři prasátka.
Díky bohu za úspory.
Načež Miguel vstane z popela jako Fénix.
„Klídek.
Mám plán.
Tu 47letou bábu přechčijeme.
Neřešte to.
Poblijóne, přechčiješ svou mámu.
Mám plán. Stačí zadržet dech.“
„Vidíte? Pohoda. Bomba.“
„Jak bylo v kině?“ „Sorry, ožrali jsme se!“
Náš plán vydržel deset vteřin.
Poblijónova matka se naštvala.
Samozřejmě se zeptala: „Vy jste pili?“ A my, že ne.
Tak začíná vyjednávání s dospělýma.
Nejdřív popřete, že jste pili, a jak stoupá dospělákův vztek,
přilíváte benzín do ohně.
Tak začala velká impéria. Májové? Jak myslíte, že začali?
„Vy jste pili?“ „Ne, vy blbko!“
„Tak proč nemá triko?“ „Dobře...
Dostala jste nás.
Možná...
Možná jsme...
si dali frťana.
Malýho, třema brčkama. Třema úplně mini brčkama.
No tak, nebyly tam žádný želvy!
„Jenom jednoho.“ „Jednoho? Vždyť z vás táhne!“
„No dobře, tak dva, stačí?“
Vyjednáváme a mně najednou dojde, že jedeme ve starý kraksně...
V hnusný starý kraksně, co už z výroby smrdí chlastem...
„Voní po brandy, vidíte?“
Jedeme v kraksně a začne pršet. Poblijónovu mámu chytá amok.
A Poblijón tam sedí a vstřebává to.
„Ano, mami...“
Miguel usíná...
„Moje máma to není.
Ať si třeba políbí.“
Z rádia se ozývá „Ulice mořských panen“. Představte si to.
Je vám 16, poprvé jste se opili a hraje vám „Ulice mořských panen“.
Naprostá haluz.
Někdo mi nadává...
„Jak jsi mohl? Nemůžu tomu uvěřit!“
A já...
Mořské panny
Ve svitu měsíce
„Ano, paní.“
Se šplouchají
Hvězdy
Barví oblohu
Tisíc princezen tančí v šatech...
Bylo fakt těžký se soustředit.
Najednou vidím, že Poblijón má potíže.
Nějak divně vytuhnul.
Jako by byl z rosolu. Tělo se hýbe, ale hlava ne.
Stala se těžištěm, tam se to soustředilo, protože v každý zatáčce dělal...
Retardér.
Nic.
A najednou se hlava rozjede.
Jak ventil papiňáku.
Fazole jsou ready!
Chce otevřít okýnko.
Ale je to stará kraksna, vzpomínáte?
Okýnko ne a ne sjet.
Osm otáček na centimetr.
A pak poskočí nahoru... úlet.
Když bylo napůl dole,
hodil tu nejúžasnější šavli...
jakou jsem coby opilec viděl.
Jen zvuk... a hotovo.
Jako když vám upadne dvoulitrovka koly.
Žádný...
Ne.
Žádný...
Ne.
Žádný: „Drž mi vlasy, vole,“ nic takovýho.
Přísahám, že jsem to uslyšel a... „Co to bylo? Trefili jsme holuba?
Bacha na zvěř, sakra!
Lidi jsou hrozný sobci!“
Otočím se a celý čelní sklo...
komplet.
Zevnitř.
I zvenku.
Zázrak vědy.
Zvratky trefily čelní okno...
dostaly se ven...
řekly si, že to je sranda, a vrátily se dovnitř.
Všude fialová.
A bílý kousky.
To víte, Poblijón chtěl popcorn.
Seznamte se s Picassem.
Jeho matce se to samozřejmě nelíbilo.
„To je...“
„No tak, mami, vyklidni se...“
Musela zastavit, a v tu chvíli najela extrémní blbost.
Úplně nám jeblo. Tvrdili jsme jí, „Víte, paní Poblijónová...
šli jsme na Tlusťochovu párty, a znáte Tlusťocha...
Stálo to tam za prd, až jsme začali nudou zívat.
A jak jsme zívali, nacpali nám do pusy alkohol.“
Paní dostala amok, řvala jak poraněnej Nazgul.
A v tu chvíli Poblijón...
v aktu slepé víry...
v záchvatu lásky...
přímo od srdce...
ve snaze obnovit zpřetrhaný pouto...
který bylo v tu chvíli úplně na cáry...
sundal triko...
a začal čistit okno.
Přesně tak. Zevnitř.
A trochu zvenku, ale ne moc. Svým značkovým trikem z tržnice...
Což jeho mámu ještě víc naštvalo, protože kdo mu asi pral prádlo?
Už to nevydržela, vylezla z auta a začala řvát fakt krutý věci.
„Proto jsem se s tvým tátou rozvedla! Jsi stejnej jako on!
S tebou se taky rozvedu! Nesnáším tě!“
Chce si na někom vybít vztek, rozhlídne se, její syn...
Miguel je tuhej, a pak spatří mě.
Chytne mě za flígr...
„Alejandro!
Na cos myslel?
Na cos kurva myslel?
„Na co jsem myslel?
Je mi 16, já nemyslím.
Ale když to chcete vědět...
Sedím ve starý kraksně, váš syn se poblil, vy na mě řvete,
tenhle kokot chrápe, a víte, na co myslím?
Tisíc princezen tančí V šatech lehkých jako vánek“
Jsou tu dnes večer nějací pařani? Miluju videohry.
Tak kde jste? Támhle jsou naši panicové.
Určitě si říkáte...
„My nejsme panicové, to je lež.
Nejsme panicové, jen málo šukáme.“
Navíc videohry nejsou jen pro panice. Hráči jsou násilná cháska, co si myslíte?
Už jste někdy viděli dva kámoše hrát FIFU?
FIFA, fotbalová videohra. I dobrým přátelům u ní rupá v bedně.
„Hej, kámo...
Nechceš zajít ke mně...
a zahrát si FIFU?“
Co odpoví? „Rozjebu ti kaďák!
Rozmrdám tě jak starý rádio!
Zažiješ průnik...“ Počkat...
„To mě ani nepozveš na večeři?“ „Nacpu ti péro do...“
Hrůza.
I ta hra je násilná. A plodí další násilí.
Když padne gól, spustí se záznam.
A jen ten, kdo skóroval, ho může vypnout.
Je to krutý. Jsou to muka.
Když protihráč skóruje, poníží vás to.
„Gól!“
Měli byste mít možnost říct: „Já to vypnu. Přeruším ten blbej záznam.“
„Gól!“
„Kurva vypni se!“ „Gól!“
Ale kámoš to nevypne...
užívá si svůj triumf.
Vy tam sedíte a on si to užívá.
„Gól!“
Pojď k taťkovi, ty děvko!
„Gól!“
Mám pro tebe dáreček.
Tvůj rodnej list. Jsem tvůj taťka! Gól!“
Hrůza, fakt hrůza.
„Vymrdám tě.“ Cože?
Vím, co to je, ale co to jako je?
Neuvědomujeme si, co říkáme.
Představte si, že by to bylo doslova. Že byste dohráli zápas ve FIFĚ...
Co? No jasně.
„Tak jo, hezky se uvolni.
Je to jenom hra.
Tak neblbni. Dobrý den.
Jenom hrajeme FIFU. Jo, v pohodě.
Jasně, dáme si zmrzku se šlehačkou.
Pro něj bez šlehačky...
Ano, děkujeme.“
„No tak, nebreč.
Můžeš si za to sám.
Je to tvoje vina. Co odnesli schody a spadls z patra, nemáš koordinaci.
Žijeme ve světě názorů. Všichni máme na všechno názor.
Co jste si pomysleli, když jsem řekl, že jsem nejlepší komik?
No? Všichni máme svůj názor. Podle mě je to přehnaný.
Už i porno stránky mají sekci pro komentáře, tam na...
na porno stránce...
je sekce pro komentáře.
A lidi komentujou.
Mám respektovat názor někoho s kalhotama u kotníků?
Je to divný: „Nesouhlasím.“
Co to s náma lidma je? Všechno komentujeme, i porno.
„Ta dáma jen předstírala.“
Mrzí mě, Guillermo del Toro...
že tě to umělecký dílo nezaujalo.
„Nelíbil se mi konec.“
To fakt někdo napsal.
Všichni přece víme, že porno končí vždycky stejně.
Vždycky končí stejně. V slzách osamění a zármutku. Vždycky...
se na konci rozbrečíte.
„Nelíbil se mi konec.“ Donutilo mě to se zamyslet.
Ano, bylo by super, kdyby měly porna kinematografičtější konec.
Kdybyste si to užili až do konce, až do velkolepýho závěru.
Kdybyste se dívali na porno, týpek by dělal tohle...
Přesně takhle, ne?
Holka takhle...
„Vidím mrtvé lidi.“
To by bylo super.
Je to jen názor.
Když tvrdím, že všichni máme názor, což je mi nakonec putna,
má to co do činění s mou výchovou.
Názory ostatních jsou mi u prdele, protože jsem vyrostl v obří rodině.
Jsem šestý ze šesti dětí. Poslední ze šesti. Ten nejmladší!
Odjakživa mě všichni poučujou a cpou mi svoje názory.
Jednou jsem řekl:
„Tatínku!
Chci se stát hercem.“
A táta, hezky empaticky a od srdce,
aby motivoval svého syna, řekl, co by řekl každý milující otec:
„Aha, takže budeš buzerant!
Proč nemůžeš být inženýr jako brácha, inženýr jako brácha, nebo inženýr?“
„Jsem psycholožka.“ „Mlč, teď řešíme inženýry.“
Je nás šest, takže naši rodiče to šestkrát dělali. Fuj!
Nejmíň šestkrát.
Táta nejmíň šestkrát řekl mámě: „Pojď na to, bejby.“ Šestkrát!
Pořád mi cpali názory, ale něco vám řeknu.
Když o něčem sníte, chcete to někam dotáhnout,
změnit svůj život, vždycky vás musí někdo podpořit.
Naštěstí mě jeden ze sourozenců vždycky podporoval.
Je těžký najít v životě člověka, co za váma bude vždycky stát.
Má to něco co dělat s...
Může to znít divně, nemračte se, ale je to tím, že se narodil postižený.
Támhle se někdo chechtá, super.
„Řekl ‚postižený‘, to je k smíchu.
Srandovní slovo.“
Zní to divně, ale můj bratr Pedro se narodil postižený.
Měl mozkovou obrnu, takže je tělesně i mentálně postižený.
Řekněme, že měl vždycky intelekt 12letýho dítěte.
Takže v sedmi letech byl geniální, ale o to nejde.
Neodbíhejme od tématu.
Jde o to, že toho parchanta vždycky všichni milovali a fandili mu.
„Chceš být herec? No jistě, broučku.“
Dostával samou lásku. Dám vám příklad...
Šli jsme do kina na Sebevražedný oddíl a jemu se to líbilo. Tolik...
nepodmíněný lásky dostával.
A vždycky mi fandil. Všichni potřebujeme takovýho člověka.
Tvrdím, že komictví je jako obří schodiště se spoustou stupínků.
Musíte stoupat velmi pomalu a potřebujete oporu.
Třeba můj první speciál byl zásadní.
Nevím, jestli jste ho viděli, ale před pár lety vyšel na Netflixu.
Možná jste ho viděli. Někteří z vás ano. Super.
Nevyčítám vám to, nebyl nic moc.
Ale lepšíme se.
Vzpomínám, když ten speciál vyšel. Byl to vážně mimořádný den.
Zrovna jsem končil turné ve městě Hermosillo.
Turné, na kterým nikdo nebyl. Turné...
kam nikdo nepřišel. Snad jen 35 lidí.
Když sečtete všechny města.
Pětatřicet lidí.
Skončilo představení, šel jsem do hotelu, protože v Hermosillu chcípnul pes...
Ten večer jsem měl telefonát, co mi navždy změnil život.
Volala sestra a řekla mi:
„Já vím, že dnes vychází tvůj speciál, ale musím ti něco říct.
Náš bráška Pedro dostal rakovinu jícnu.
A...
Je mi jasný, na co myslíte: „Bože, teď z toho udělá drama.“
Ano, udělám z toho drama.
Koupili jste si lístek na rakovinu. Jsme tady, tak jdem na to.
Vítejte v Rakovinolandu.
Je zvláštní, že vás při takový zprávě jako první napadne, „proč“.
Zeptáte se: „Proč?“
„Proč můj brácha, co nikdy nelhal, nefetoval, nechlastal, měl všechny rád?
Proč on a ne Trump?“ Jen mě to tak napadlo.
A neexistuje odpověď, vážení.
Je divný tady mluvit o rakovině, ale podle mě je to potřeba.
Je to velice častá nemoc, ale nikdo o ní bůhví proč nemluví.
Mluví se o ní šeptem.
Obezita, cukrovka, hypertenze, hlavní příčiny smrti v naší zemi.
Copak byla cukrovka někdy tabu?
„Moc mě to mrzí, Luisi...
ale...
kdybys cokoli potřeboval...
cokoli kromě jídla, stačí říct.“
Tak to prostě není. To se Luisovi nestane.
Netvrdím, že to není hrozná nemoc,
ale umíme s ní žít, zatímco o rakovině se nemluví.
Zvedněte ruku, nestyďte se...
kdo máte rakovinu nebo znáte někoho s rakovinou.
Zvedněte ruku a nechte ji nahoře... Nechte ruce nahoře.
Kdo jste ruku nezvedli, rozhlídněte se. Vidíte ten počet lidí?
Rakovina je skutečná. Díky. Ale nemluví se o ní.
Je to hnusná věc, při který se rodina buď semkne, nebo se rozpadne.
Ta moje se naštěstí semkla.
Vážně se semkla, podle mě až moc.
Čtyři skupiny na WhatsAppu.
Jedna rodina, čtyři skupiny na WhatsAppu.
Taky máte rodinnou skupinu na mobilu? Tak ji vynásobte čtyřma.
V jedný skupině byli úplně všichni.
Sourozenci, rodiče, tety, psi... prostě všichni.
Motivační skupina: „Jasně, budeme bojovat, dobře to dopadne.
R jako „Rychle se uzdrav!“ Byli tam všichni.
Pak byla méně početná skupina, kde zaznívalo: „Nevypadá to dobře,
ale neříkejte to psům. Bojujeme, ale neříkejte to psům.“
Pak byla ještě menší, placená skupina.
Lidi pořád odcházeli. „Ten a ten opustil skupinu.“
V poslední skupině jsem si sám posílal smajlíky.
Abych si dodával kuráž.
Je zvláštní se tak semknout.
Paradoxně jsme se semkli v tak ošklivý situaci.
Je to fakt podivný.
Potřebovali jsme dárce krve na bratrovu operaci.
Nevím, kolik toho víte o operaci rakoviny jícnu.
Je to dost extrémní.
Vyříznou vám jícen i s rakovinou a z žaludku vám udělaj novej.
Dneska už to jde.
Klidně vám naoperujou třeba ruku sem.
„Hele, jak s ní mávám!“
A my potřebovali dárce krve.
Jeden z bratrů napsal do skupiny: „Já nedaruju, mám modrou krev.“
To jako fakt?
Čtu tu zprávu...
a jakožto rodinnýho komika...
mě to pěkně urazilo.
„Jsi inženýr, kurva!
Inženýruj a neser se mi do práce!“
Tak mě to vytočilo, že jsem musel mít poslední slovo.
Nasadit tomu korunu. Tak píšu: „Já nedaruju, protože mám syfilis.“
Bylo mi to jedno.
Nedošlo mi, že ve skupině byly i děti.
Hned se ptaly: „Strejdo, co je to syfilis?“
„Už to hledám, sestřenko. Tady jsou fotky.“ A poslaly fotky.
Darovat krev je hrozně těžký.
To spíš dostanete vízum.
Tam je aspoň malá šance na úspěch.
Dostanete dotazník...
s řadou dotazů. Začne to přátelsky. Takhle začíná dotazník na krev:
„Bereme všechny skupiny! Tak pojďte!“
A postupně se ve vás začne šťourat. První otázka: „Jak se dneska máte?“
„Mám se dobře,“ co by ne.
„Řeším sice rakovinu, ale...
R jako „Rychle se uzdrav“. Paráda.
Další dotaz: „Nemáte rýmičku?“
Nekape vám z nosánku? Není vám...“ „Ne, je nám skvěle.“
„Nebolí vás bříško? Co žaloudek, střevíčka?“
„Ne.“
Další otázka: „Jste homosexuál?“
„Co blbneš, dotazníku?“
Teda, nejsem, ale co kdybych byl? Copak maj gayové místo krve frappuccino?
„Nejsem. Ale už mi není tak dobře. Škrtám půl bodu.
Musím to vyplnit poctivě.“
Další otázka... přísahám: „Použili jste zkrvavené sexuální hračky?“
Co to má bejt?
Teda, já vím, co to má bejt, ale co to má bejt?
Zní to jak poslanecká párty.
Jak funguje krvavá sexuální hračka? Koupíte si robertka, upadne vám do krve...
a řeknete si: „No a? Stejně ho použiju.“
„Ne.“
Další otázka: „Byl jste poslední dobou znásilněn?“
Znásilnění vem čert...
Ale „poslední dobou“?
Ten dotazník nemá paměť. Zapomíná jako Mexiko.
To je fakt špatný.
„Poslední dobou“.
Nejhorší je, že si to přečtu, a napíšu: „Ano...
včera jsem prohrál ve FIFĚ!“
No nic...
Nakonec jsem krev nedaroval, nechtějte vědět proč.
Nebuďte zvědaví.
Šel jsem za bráchou do nemocnice ve zlomové fázi jeho léčby.
Zrovna ho vezli na sál.
Je to síla, vidět někoho, koho máte rádi,
jít pod kudlu s 50% šancí na přežití,
50% šancí umřít, nula se zdržuje hlasování.
Čirá matematika.
Bráchu vezli na sál a všichni jsme reagovali po svým.
Další lekce. Všichni na rakovinu reagujeme odlišně.
Někdo vypráví vtipy, někdo zase brečí. Je to mimo naši kontrolu.
Proto o tom tady mluvím.
Komedie pomáhá zvládat věci, kterým nerozumíme.
Takže bráchu odvezli na sál, někdo se rozbrečel, někdo se rozkecal...
A já? Nechápal jsem, co se děje. Musel jsem odejít stranou.
Nemohl jsem dýchat.
A přísahám, že rodina je v takovou chvíli nadevše,
protože jak tam prožívám nejhorší okamžiky v životě,
vidí mě má dvanáctiletá neteř, přijde za mnou přes celou místnost,
a obejme mě tak silně, jako ještě nikdo.
Obejmutí tak nabitý láskou, že jsem to ještě nikdy nezažil,
a povídá: „Strejdo...
neboj, z toho syfilisu se určitě vyhrabeš.“
Geniální.
Děti.
Moc rád bych to ukončil happyendem, ale bohužel po roce a půl
s rakovinou jícnu, co obrátila život naruby
mně i mojí rodině, můj bratr Pedro zemřel.
Po deseti chemoterapiích, čtyřiceti radioterapiích,
po operaci, ze který se úžasně zotavil.
Ani na okamžik nás za ten rok a půl, co procházel léčbou,
nepřestal milovat, dávat nám lásku a podporovat nás.
Jen pro představu, jak velký měl srdce,
když byl asi ve třech čtvrtinách léčby, hodně zhubnul, dostal zápal plic
a musel do nemocnice. Zůstal jsem ten večer s ním,
a...
když ho sestra myla a převlíkala, povídali si, Pedrovi to vždycky mluvilo,
a...
povídá sestře: „Znáte Alexe Fernándeze?“
A sestra: „Kdo to má sakra být?“
Chápu ji.
A...
brácha jí povídá: „Vy ho neznáte? Stojí venku.
Je to komik, nejlepší komik na světě.
A...
když to tvrdí Pedro...
věřím tomu.
Díky moc. Dobrou noc.
NAPSAL A ÚČINKOVAL ALEX FERNÁNDEZ
Díky, že jste přišli!
Do píči s rakovinou! Dobrou noc!
NA PAMÁTKU PEDRA, NEJLEPŠÍHO BRATRA NA SVĚTĚ
Překlad titulků: Jiří Nehyba