Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kezdjük a viccekkel, jó?
Alex Fernández vagyok, a világ legjobb humoristája.
Köszönöm szépen!
Igen.
Mi olyan vicces, haver?
Jól van.
Most néhányan azt gondolják magukban:
„Várj, míg felmegyek a Twitterre!
Amint ennek vége, jól megkapod.”
Biztos nem hisztek nekem.
Nehéz elhitetni, hogy én vagyok a legjobb, de ez a munkám...
A meggyőzés az életem.
Nem könnyű. Akkor kezdtem, mikor otthagytam a munkám,
miután hét évig dolgoztam egy irodában. Hét évig.
Hét évig.
Az rengeteg. Hét év! Nagyon sok.
A létezésen kívül csináltál már valamit hét évnél tovább?
Az általános iskola ezért hat év. Több mint elég.
Egy nap nem bírtam tovább, és szóltam a főnöknek:
„Beszélnünk kell. Menjünk a konferenciaterembe!”
Bementünk, és egyenesen megmondtam neki:
„Főnök, azért jöttem...” Nem ütöttem meg.
Az nem kommunikáció. Egy igazi mexikói talán megütné. Várjatok!
Fontos a kommunikáció. Mondom: „Főnök,
felmondok. Humorista leszek.”
Két szót mondott,
ami mindig eszembe jut a színpadon, ma este is, ahogy mindig...
Azt mondta: „Kapd be!”
Ennyit mondott: „Kapd be!”
Mert nem hitt nekem. És miért nem?
Nem tudtam, de két héttel előtte, felmondott egy lány,
mert birkózó akart lenni.
Ennyi.
A főnököm olyan volt, mint egy csodatévő kút.
Mindenki beledobálta az érméit:
„Nem akarok könyvelő lenni. Űrhajós akarok lenni.”
Szerintem ez költői. Kiskoromban imádtam a birkózást.
A mexikói birkózás előadó-művészet.
Sosem felejtem el,
mikor a bátyám először elvitt az Arena Méxicóba.
Csodálatos hely.
Ha nem mexikóvárosi vagy, nagyon vigyázz ott az értékeidre, de...
Feltétlenül menj el az Arena Méxicóba! Csodálatos hely.
Emlékszem, mikor először jártam ott. Hihetetlen volt. Mondom: „Bátyus...
Hát itt laknak!”
Naiv és ártatlan voltam.
Voltak játékfiguráim és arénám. Ha nem játszottam velük,
az aréna alá raktam őket.
Azt hittem, ott laknak.
A ring alatt.
Perro Aguayo, a felesége, mind ott feküdtek.
Nem hittem a szememnek.
És a ring sarkában Místico ragyog.
Rendesen sugárzik.
Képzeljétek el a seggét! Ilyen volt.
Ott volt Místico.
Místico ragyog, nem?
A maszkja, a nadrágja, a mellkasa... Senki nem tudja, miért...
de a mellkasa ragyog. Csillámport izzad.
A fia biztos örül neki.
„Apa, kész a házi.” „Majd én kidíszítem. Tessék!
Még hiányzik egy M betű. Tessék.”
Nem.
A bátyám szól: „Ez még nem minden.
Be is lehet nekik kiabálni.” Ezt nem tudtam.
Először voltam ott.
Lehet, hogy ez túl mexikóvárosi szokás. Ha nem ott nőttél fel, nem érted.
Van valaki messzebbről?
Észak-Mexikóból?
Honnan jöttél?
- McAllenből, Texasból. - McAllen, Texas.
Tehát Monterreyből, ugye?
Vagy...
Oké, Texasból, McAllenből. És te?
Te hova valósi vagy?
Az egyik Nuevo Leónt mondott, a másik Monterreyt. Valami gond van.
Egyikőtök csak az államot vállalja.
„Én egész Nuevo Leónban élek.”
Oké, rendben. Szóval ez nagyon mexikóvárosi.
Nem fogjátok érteni.
Odamegy egy csávó.
Místico a ringben,
és elkezd ordítani neki a meccs közepén.
„Místico!
Místico!
Místico!”
De Místico nem fordult felé.
Úgy tett, mint aki észre sem veszi.
Csak a seggét mutogatta.
Mindkét farpofáján egy pipa. De ő folytatta...
„Místico!
Místico!
Místico!”
De Místico nem fordult meg.
Gondolom ettől misztikus.
„Místico!
Místico!
Místico!”
Místico végül megfordult.
A csávó azt mondja: „A kurva anyád, Místico!”
Micsoda pillanat!
Az én Mexikóm.
Tudom, ez nagyon fővárosi volt.
Itt Mexikóvárosban állandóan kiabálunk egymással.
Tudom, hogy nem értettétek.
Ne aggódjatok, ennek a poénnak
van Monterrey-verziója is, csak nektek.
Ma este, ugyanez a poén...
Monterrey-verzió. Csak kettőtöknek.
A többieknek sértés,
nektek jutalom. Ma este...
ugyanaz a poén,
Monterrey-verzió.
Ugyanaz a poén...
De a Monterrey-verzió.
„Místico!
Místico!
Místico!”
De Místico nem fordult meg.
Csak a seggét mutogatta, nem érdekelte a csávó.
Mindkét farpofáján egy pipa.
„Místico!
Místico!
Místico!”
Místico nem fordult meg.
Gondolom ettől misztikus.
„Místico!
Místico!”
Místico megfordult...
Erre a csávó: „Kapd be a faszom!”
Tessék!
Micsoda pillanat!
De kezdek felnőni.
A világ legjobb humoristájaként fel kell nőnöm.
Rájöttem, mit jelent felnőttnek lenni.
Tudom, mi az.
Mikor rájössz, hogy kiskorodban hülyeségeket csináltál.
Ha azt hiszed, kiskorodban nem csináltál hülyeségeket, akkor még nem nőttél fel.
Olyan hülyék vagyunk. Annak születünk. Ezért járnak a gyerekek iskolába,
hogy ne maradjanak hülyék.
A természet bölcs.
Tudja... hogy hülyék vagyunk.
Ezért véd meg minket.
Emelje fel a kezét...
akivel megtörtént, vagy ismer olyat,
aki gyerekként leesett az emeletről, és nem lett baja.
Hol vagytok?
Vannak páran.
Drága barátom szemüvegben! Mi a neved?
Emanuel.
Te estél le vagy valaki más?
Te voltál az, igaz? Hát persze!
Mondd ki, hogy te estél le!
Hogy estél le, Emanuel?
Leestél...
a lépcsőn.
Ó, nem volt lépcső.
Mint egy kiskutya... Nem értettem.
Az első emeleten voltál?
Volt egy létra, amit elvettek. Hol laktál te?
Egy legóházban, vagy mi?
És nem jutott el az agyadig...
Azt hitted: „Még ott a létra.”
És lezuhantál.
Hány éves voltál...
mikor ez történt? Hat? Oké.
Idióták voltak szüleid, ugye?
Gondolták: „Vegyük el a létrát, mi baj lehet?
A gyerek tudja. A gyerek látja. Nem lesz baj.”
De semmi bajod nem lett, ugye Emanuel? Szerencsére itt vagy.
Örülök. Nézzétek...
Nem vicces, ha leesik egy gyerek.
Hanem nagyon vicces.
A gyerekek tényleg gumiból vannak.
Elesnek, visszapattannak.
És aztán...
„Kaphatok valami üdítőt?”
Nem is foglalkoznak vele.
De az anya bepánikol: „Leesett!
A kis Emanuel leesett!
Az első emeletről. Nem volt ott a létra. Nem tudom, leesett.
Csak le akartuk takarítani. Nem tudom, mi történt.
Sokkot kaptam.
Nézd, sokkot kaptam!
Igen, egyenruhában volt. Összekoszolta a kis hülye!
Így mit vesz fel holnap?”
Könnyen megesik egy gyerekkel. És valószínűleg nem lesz baja.
De egy időssel nem így van.
Nem mintha bölcsebbek lennének, csak figyelnek, hogy ne essenek el.
Eljön az a kor, mikor elesni és elkapni az ebolát hasonló jelentőségű.
Egy szint. Nem vicces, ha egy öregember elesik.
Hanem nagyon vicces, mert... lassú.
Bevezetés, bonyodalom, lezárás.
Kérdés, válasz, minden van.
„Nos, itt vagyunk.
Újabb napra virradtunk. Gyerünk!
Lemegy a nap, mire eljutok a boltba. Gyerünk!
A francba!
A francba! Mi ez a kiálló kő?
Mi történik? Elszámoltam magam. Most mi lesz?
Igen, elkezdődött.
Az esés elkezdődött.
Első nap.
Mint a lehajolás, csak gyorsabb.
Segítene valaki?
Segítség! Én is egyenruhában vagyok!
Csak a boltos egyenruhámban. Segítség!”
A lényeg, hogy jó, ha a hülyeségeinket megosztjuk,
mert akkor felnövünk. Emanuel, ma végre...
felnőttél. Gratulálok!
Megosztom az egyik kedvenc hülyeségemet,
az első részeg tivornyámat.
Tizenhat éves koromban történt.
Ha még nem vagy elég idős, ne igyál!
Ne drogozz! Ne csinálj semmit! Ne élj!
Szörnyű életkor a 16 év.
A sztori főszereplői: Alex Fernández és két barátja.
Az egyik Miguel. A másik srác neve nem ez,
de az eset után csak Rókának hívtuk.
Alex Fernández, Miguel és Róka. Hárman együtt lógtunk.
Készen álltunk a kalandra. Volt mozijegyünk.
Ekkor Miguelnek jött egy hülye ötlete.
Tudjátok, milyen az.
Innen hátulról pattan ki az agyunkból.
Innen jön minden hülyeség.
Az agynak az a része, ami azt mondatja veled:
„Mi lenne, ha felhajtanánk a járdára?”
Mi volt Miguel mesteri terve? Nagyon egyszerű.
Letesznek minket a mozinál, eljátsszuk, hogy bemegyünk,
de boltba megyünk helyette,
alkoholt veszünk, fogunk egy taxit, és elmegyünk Gordo bulijára.
Annyit iszunk, amennyit lehet 45 perc alatt,
és visszamegyünk a mozihoz. Nem lehet baj.
Ilyen ördögi terv senkinek nem jutna eszébe.
Halálbiztos.
Szóval elvittek minket a mozihoz, úgy tettünk, mintha bemennénk.
Csak kisebbek voltunk...
Fogtunk egy taxit, bementünk egy boltba, és nagyon olcsó piákat vettünk.
Azt a vodkát...
Akkor még nem volt tabis bor.
A fiatalok nevetnek.
Az idősebbek meg: „Tabis bor, az mi?”
Ne aggódjatok!
Elmagyarázom.
A tabis bor egy rémes ital,
amit vagy megiszol, vagy a padlót törlöd fel vele.
Olcsó vodkát vettünk,
ami távolról úgy nézett ki,
mintha valami orosz pasi lenne a címkéjén,
szőrmebundában, ahogy megöl egy szarvast.
Vodkinszkij!
De közelebbről láttad, hogy egy monterreyi csávó...
Aki szőrmebundában azt mondja: „Megfagyok!”
Monterrinszkij.
Vettünk szőlőlevet,
ami nem is az volt, csak valami lila lötty.
Pár korty,
aztán indultunk Gordo tinibulijára.
Vannak itt ma tinik?
Utállak titeket.
Életem legrosszabb időszaka volt.
Egész nap kanosak vagytok.
Nincs pénzetek, nincs önbecsülésetek. Nincs semmitek. Rémes.
Tehát odaértünk a buliba.
Kamaszként mindenki felnőtt akar lenni.
Rémes. A lányok így tolják...
„Utálom az egészet.
Utálom a bioszt.
Olyan bonyi és értelmetlen.
Utálom. Jaj, fejjel lefelé! De hülye vagyok!”
Mindenki táncolt,
de nagyon furán, körben, mint valami rituálén.
Ketten középre mennek, leégetik magukat, aztán visszamennek.
És mindenki ilyen hülyén tolja...
Ami még ennél is rosszabb, a bohóc,
aki a táncparketten hülyül, és mindenki imádja.
„Carlitos jön? Remélem.” „Carlitos a király.”
„Á, itt van!”
„Remélem, a tacoárust is megcsinálja.”
„Ananásszal, Carlitos!”
„Carlitos a király.”
„Kár, hogy örökbe fogadták.”
A gyerekek olyan kegyetlenek.
Minden örökbe fogadottat üdvözlök!
Akárhol is vagytok.
Fogadj örökbe, ne vegyél! Szóval...
Ott voltunk Gordo tivornyáján.
Annyit ittunk, amennyit csak tudtunk.
Egy litert hárman.
Megvolt.
Itt már éreztem, hogy hatott.
Életemben először
éreztem, ahogy a vadállat elszabadul a hasamból.
Ahogy...
előjön belőlem.
És végleg átveszi az uralmat.
„Én vagyok az, Alejandro. Az alkohol.”
„Mit csinálsz?” „Itt leszek, míg el nem válsz.”
„Minden forog. Én nem. Mi történik? Segítség!”
De esküszöm, nem volt gáz.
Visszaértünk a mozihoz.
Minden terv szerint ment. A moziban voltunk, beállva.
„Mi van, hölgyem?
Mit bámul? Foglalkozzon a saját dolgával!
Imádom az életet. Csókoljon meg!”
De egy apróságról elfeledkeztünk. Róka anyukája jött értünk.
Megállt előttünk.
Nem tudom, mire számítottunk. Hogy lovaskocsival jön?
Tehát Róka anyja lehúzódott. Mindhárman be voltunk állva.
És ekkor kezdődött a baj. Itt kezdődött a hülyeség.
„Berúgtunk, ember! Miért csináltuk?”
„Most mi lesz?”
„Tegyél pénzérmét a szádba, elmúlik!”
Mint három malacpersely.
Hála Istennek a zsebpénzünkért!
Aztán Miguel feltámad poraiból, mint egy főnix.
„Nyugi...
Van egy tervem.
Túljárunk a 47 éves nő eszén.
Gond egy szál se.
Róka, túljárok anyád eszén.
Van egy tervem. Tartsuk vissza a levegőt!”
„Látod?” „Jól van.”
„Tökéletes.”
„Milyen volt a film?” „Ne haragudj, berúgtunk!”
A tervünk tíz másodpercig bírta.
Róka anyja dühös lett.
Feltette a nyilvánvaló kérdést. „Ittatok?” Tagadtunk.
Ekkor kezdődik a vita a felnőttel.
Először azt mondod, nem ittál. És ahogy ő egyre dühösebb,
te még teszel a tűzre.
Így születtek a nagy birodalmak is. A Maja Birodalom is így indult.
„Ittál?” „Nem, ostoba asszony!”
„Nem? De hát félmeztelen vagy.” „Oké...
Touché!
Talán...
Esetleg...
iszogattunk.
Egy italt három szívószállal.
De olyan vékony szívószállal.”
Akkor még a teknősök nem ettek szívószálat.
„Csak egyet.”
„Egyet? De hát bűzlötök!”
„Jól van, egy közepeset, jó?”
Elkezdődött a tárgyalás, és tartottam egy kis szünetet,
hogy értékeljem a helyzetet. Egy rémes tragacsban ültünk,
egy ronda, öreg tragacs.
A tragacs amúgy is piaszagú volt...
már mióta megvették. „Látod, piaszaga van.”
Ültünk a tragacsban, elkezdett esni. Róka anyukája ordított.
Róka csak ült ott, dolgozta fel az információkat.
„Igen, anya.”
Miguel elaludt.
„Úgysem az én anyukám.
Nem izgat, nem érdekel.”
A legnagyobb tinisláger ment a rádión. Most képzeljétek el!
16 éves vagy, életedben először részeg,
és megszólal a La Calle de las Sirenas.
Mint a tudathasadás. Ott ülök,
éppen leszidnak,
„Nem hiszem el. Hogy tehettétek?”
És közben...
Hableányok
A holdfényben
„Igen, asszonyom.”
Sütkéreznek
Csillagok
Festik az eget
Ezer hercegnő táncol Ruhájuk...
Nagyon nehéz helyzet volt.
Aztán látom, hogy Róka rosszul van.
Olyan merev, furcsa.
Mint a zselé. A feje nem mozdult, de a teste igen.
Az volt a biztos pont. Koncentrált.
Mikor kanyarodott az autó...
Fekvőrendőr! Semmi. Összpontosított.
És hirtelen elkezdett mozogni a feje.
Mint a kukta fedője.
Megfőtt a bab!
És ki akarta nyitni az ablakot.
De ez egy régi tragacs volt.
Nem mozdult az ablak.
Egy centihez nyolc tekerés kellett.
Aztán újra felment. Nagyon fura.
És félig nyitott ablaknál...
megindult az egyik legnagyobb hányás...
amit piás karrierem során láttam.
Ilyen hangja volt...
És ennyi.
Ennyi.
Mint mikor leejtesz három liter kólát.
Nem volt...
Nem.
Nem volt...
Nem.
Nem volt „Tartsd a hajam, légyszi”.
Esküszöm, ezt hallottam...
„Elütöttünk egy galambot? Mi a fene?
Óvd az állatokat!
Az emberek olyan önzőek!”
Megfordultam, és az egész szélvédő...
tocsogott.
Belülről.
És kívülről is.
Egy csoda!
A hányás a szélvédőnek csapódott...
Kiment...
Kint azt mondta: „Ez klassz”, és visszajött.
Totál lila volt az egész.
Fehér darabokkal.
Igen, mert Róka sütit is evett.
Igazi Picasso, uram!
Az anyja nyilván nem értékelte annyira.
„Ez...”
„Jaj, anya, nyugi...”
Le kellett húzódnia.
És ekkor jött az igazi hülyeség.
Megőrültünk. Próbáltam győzködni:
„Nem, asszonyom, az a helyzet...
Elmentünk Gordo bulijára, és tudja, milyen Gordo...
Annyira béna volt a buli,
csak ásítoztunk. És ásítás közben alkoholt töltöttek a szánkba.”
A nő majd felrobbant. Csak ordított.
És ekkor Róka...
a hit...
és szeretet jegyében...
szíve legmélyéből...
próbálta visszakötni a köldökzsinórt...
amit addigra a helyzet már megtépázott.
Levette a pólóját...
és elkezdte a szélvédőt pucolni.
Igen.
Belülről.
És egy kicsit kívülről is.
Ezt csinálta...
a kamu Aéropostale pólójával...
amitől az anyja még dühösebb lett. Mert hát ki mosta Róka pólóit?
Az anyja nem bírta tovább. Kiszállt az autóból.
Már a fájdalomtól kiabált.
„Ezért váltam el apádtól!
Ő is ezt csinálta.
Pont olyan vagy, mint ő. Tőled is elválok. Utállak!”
Próbálja valakin kitölteni a dühét, megfordul, a fia így...
Látja, hogy Miguel alszik, aztán rám néz.
Megragad a pólómnál fogva...
Azt mondja: „Alejandro!
Te mit gondolsz?
Mi a fenét gondolsz?”
Én meg: „Hogy mit gondolok?
16 éves vagyok, nem gondolkozom.
De tudni akarja, mire gondolok?
Ebben a ronda tragacsban ülök,
a fia rókázik, maga ordít,
ez a pöcs elaludt... Hogy mit gondolok?
Ezer hercegnő táncol Ruhájuk lebeg utánuk
Vannak itt gamerek? Én imádom a számítógépes játékokat. Hol vagytok?
Ők a szüzek.
Most azt gondoljátok...
„Ne mondd, hogy szüzek vagyunk!
Nem igaz.
Nem vagyunk szüzek. Csak ritkán dugunk.”
A játékok amúgy sem csak a szüzeknek valók.
A játékosok erőszakos emberek. Őrültek vagyunk.
Láttál már barátokat FIFA-zni? Őrület.
FIFA, a focis játék.
Két barát kivetkőzik magából.
„Hé, haver!
nincs kedved a hálószobában...
FIFA-zni egyet? Hm?”
Mit válaszol?
„Megbaszlak! Gyerünk!
Szétkúrlak.
Beléd verem...” Várj...
„Vacsizni sem viszel el?” „A farkam...”
Borzalom.
És a játék is erőszakos.
Erőszakot okoz.
A gólokat visszajátsszák.
És csak az állíthatja le, aki lőtte.
Totál náci dolog. Őrület.
Nagyon megalázó, ha gólt kapsz.
„Gól!”
Ha legalább megállíthatnád!
Ha tudnád, hogy állítsd le!
„Gól!” „Állítsd le, te fasz!”
„Gól!”
A haver persze nem állítja le.
Ez az ő pillanata.
Röhög rajtad. Élvezkedve néz.
„Gól!
Gól!
Ki a fasza gyerek?
Gól!
Elárulom.
Én vagyok a fasza gyerek! Gól!”
Egyszerűen borzalmas.
„Megbaszlak!” Mi ez?
Tudom, mit jelent, de mi ez?
Nem is figyelünk rá, mit mondunk. Képzeld el, ha komolyan gondolná!
Ha így zárulna egy FIFA-meccs. Tök jó.
Nem?
Á, sípszó!
Nem? „Semmi baj, csak nyugi!
Ez csak egy játék.
Ne reagáld túl. Jó napot, asszonyom!
Nem, csak FIFA-zunk. Igen, lazulunk.
A melegszendvics szuper, köszönöm.
Ő nem kér rá ketchupot.
Igen.”
„Ne sírj már!
Csak magadnak köszönheted.
Magadnak. Rossz a koordinációd,
mióta leestél az emeletről, mikor elvitték a létrát.”
A vélemények világában élünk. Mindenkinek van véleménye.
Csak néztetek arra, hogy én vagyok a világ legjobb humoristája.
Ugye? Megvan a véleményünk. Ami nem is gond.
De azért kicsit sok.
Talán nem tudjátok, de a pornóoldalakon már kommentelni is lehet.
Ott...
a pornóoldalakon...
lehet kommentelni.
És írnak is.
Komolyan vehető egy letolt gatyájú ember véleménye?
Elég fura. „Én máshogy látom.”
Mi a baj velünk? Kommentelünk.
Még a pornóhoz is.
„A hölgy nem igazán élte bele magát.”
Elnézést, Guillermo del Toro...
hogy nem értékelte ezt a mesterművet.
„Nem tetszett a vége.”
„Nem tetszett a vége.” Ott olvastam.
Pedig tudjuk,
hogy az összesnek ugyanaz a vége.
Ugyanaz.
Mindnek sírsz a végén.
Ez a vége.
Sírsz.
„Nem tetszett a vége.” Ez elgondolkodtatott.
Igen, tök jó lenne,
ha a pornófilmeknek művészibb befejezése lenne.
Csinálod, amit csinálsz,
már a film végén jársz,
és igaz mozis vége lenne.
Nézed a pornót, a csávó...
Ezt csinálja, igaz?
A csaj...
„Halottakat látok.”
Tök jó lenne.
Ez is egy vélemény.
Mindenkinek van véleménye,
csak én leszarom.
A neveltetésemből fakad.
Nem fognak rajtam a vélemények, mert egy kurva nagy családba születtem.
Öt idősebb testvérem van.
Én vagyok a hatodik, a legkisebb.
Mindenki engem oktatott ki. Minden véleményt meghallgattam.
Kiskoromban egyszer azt mondtam, „Apa!
Színész akarok lenni.”
Apám pedig szíve mélyéről,
együttérzően, bátorítóan azt mondta, amit minden szerető apa mondana:
„Oké, szóval meleg leszel.
Miért nem leszel mérnök, mint a bátyád,
vagy mérnök, mint a bátyád, vagy mérnök, mint a bátyád?
„Én pszichológusnő vagyok!” „Kuss, most a mérnökök a téma!”
Ismétlem, hatan vagyunk.
Tehát a szüleim hatszor szexeltek. Blöe!
Legalább hatszor.
Apám legalább hatszor mondta anyámnak: „Gyere, édes!” Hatszor!
Vélemények között nőttem fel, de higgyétek el...
Ha van egy álmotok, ha kezdeni akartok magatokkal valamit, változtatni valamin,
legyen valaki, aki támogat, bármi is van.
Szerencsére a testvéreim közt
valaki mindig támogatott.
Ritkán sikerül olyat találni,
aki feltétel nélkül támogat.
Talán amiatt, hogy...
Lehet, hogy furán hangzik,
de talán amiatt van, hogy fogyatékos.
Néhányan röhögnek hátul. Fasza.
„Azt mondta, fogyatékos, nevessünk!
Az vicces szó.”
Talán furán hangzik, de Pedro bátyám fogyatékos.
Cerebrális parézise van.
Szellemileg és testileg is fogyatékos.
Mindig egy 12 éves szintjén volt az értelme.
Végül is hét éves korában zseninek számított.
De nem ez a lényeg.
Ne menjünk bele!
A lényeg, hogy a kis köcsögöt mindenki szerette.
Őt mindenki támogatta. „Színész akarsz lenni? Jó ötlet!”
Csak szeretetet kapott.
Ezt hallgassátok!
Moziba mentünk.
Az Öngyilkos osztagra vittem el, és tetszett neki.
Ennyire szeretetteljes.
Ő mindig támogatott. És kell egy ilyen ember.
A humor olyan, mint egy nagy lépcsősor
sok-sok lépcsővel.
Lépésről lépésre kell megmászni, és kell a támogatás.
Az első különkiadásod nagyon fontos lépés.
Nem tudom, láttátok-e, pár éve adták le
a Netflixen.
Fent van, hátha láttátok.
Néhányan igen. Nagyszerű.
Nem hibáztatlak titeket. Nem volt olyan jó.
Azóta sokat fejlődtem.
Emlékszem, mikor kijött.
Nagyon különleges nap volt.
Hermosillóban voltam
a turném végén.
Nem volt közönségem.
Az egész turnén
nem volt közönség.
Úgy harmincöt ember, ennyi. Mármint összesen, minden városban.
Harmincöt ember.
Végeztem Hermosillóban, jól ment. Megyek a hotelbe,
mert Hermosillóban nincs mit csinálni, és...
Aznap este kaptam egy hívást, ami megváltoztatta az életem.
A nővérem hívott,
és azt mondta, tudja,
hogy ma jött ki a különkiadásom. Tudja, hogy fontos, de rossz híre van.
Pedrónak, a testvérünknek
nyelőcsőrákja van.
És...
Tudom, mire gondoltok.
Hogy most jön a drámai rész.
Igen, tényleg most jön.
Gratulálok, befizettetek a rákos sztorimra. Megérkeztek.
Üdvözlöm önöket a rák világában.
Fura volt ezt hallani.
Ha rákról hallasz, egyből felteszed a kérdést:
„Miért?” Ez az első gondolat.
Miért a bátyám?
Nem hazudik, nem drogozik, nem iszik, mindenkit szeret?
Miért nem Donald Trump? Csak futó gondolat.
És erre nincs válasz, srácok.
Furcsa a színpadon a rákról beszélni,
de szerintem fontos.
Nagyon gyakori betegség.
De valamiért senki nem beszél róla.
Egy elhallgatott betegség.
Elhízás, magas vérnyomás, diabétesz, ezek a fő halálokok nálunk.
És a cukorbetegség sosem volt tabu.
„Drága Luis, mit mondjak?
Hát...
Ha szükséged van bármire,
kivéve az ételt, számíthatsz ránk.”
Ez nem így megy.
Luist nem így kezelik.
Nem tagadom, hogy szörnyű betegség, mert az.
De megtanultunk együtt élni vele. A rák viszont tabu.
Emeld fel a kezed,
ne szégyenlősködj...
ha rákos vagy, vagy van rákos ismerősöd.
Emeld fel, hadd lássuk!
Tartsd fenn, ne tedd le!
Ha nem emelted fel a kezed, nézz körül, és nézd meg, mennyien vannak!
A rák is létezik.
Köszi. De nem beszélünk róla.
Nem szép folyamat.
A család vagy még összetartóbb lesz, vagy szétszakad.
Szerencsére a miénk összetartott. De tényleg. Szerintem...
Igen, ez összehozott minket.
Négy WhatsApp-csoportunk van.
Egy családban négy WhatsApp-csoport.
Nektek is pokol a családi csoport, igaz?
Szorozd meg néggyel!
Az első csoportban mindenki benne volt. Testvérek, szülők, nagybácsik, kutyák...
mindenki.
Nagyon motiváló volt.
„Persze, hogy harcolunk. Minden oké lesz.
A rák menjen a rákba!”
Itt ez ment.
Egy másikban kevesebben voltak. Ott az ment: „Nincs minden rendben.
A kutyáknak ne mondjátok el! Kitartunk. A kutyáknak ne!”
A legkisebb csoportban meg pénzt gyűjtöttünk.
Onnan mindenki kilépett.
„XY elhagyta a csoportot.”
És volt egy, ahol meg csak magamnak küldözgettem a mémeket.
Motivációnak. Egyedül.
Fura egy ilyen összetartó családban. Egy ilyen nehéz helyzetben
kerültünk legközelebb egymáshoz.
Nagyon furcsa.
Vért kellett adni a műtétjéhez.
Tudjátok, hogy műtik a nyelőcsőrákot?
Nagyon durva.
Kiszedik az egész nyelőcsövet.
És a gyomrodból csinálnak egy újat. Itt tart az orvostudomány.
Akár egy kezet is kérhetnél a fejedre.
Hadd irigykedjenek!
Szóval a műtéthez vért kellett adni. Az egyik bátyám beírta a csoportba,
hogy nem adhat, mert kék a vére.
Már elnézést!
De én vagyok
a család humoristája.
Ez sértés volt.
„Baszd meg, te mérnök!
Maradj a gépeknél, ne szórakozz velem!”
Nagyon felhúztam magam.
Az utolsó szó enyém kell legyen!
Enyém a poén!
Úgyhogy beírtam,
hogy én sem adhatok, szifiliszem van.
Nem érdekel.
Csak a csoportban gyerekek is vannak.
Megkérdezték,
hogy mi az a szifilisz.
Valamelyik gyorsan képet is talált.
Elküldte.
A véradás nálunk olyan nehéz, nem?
Könnyebb vízumot szerezni.
Arra legalább az esély megvan.
Kapsz egy kérdőívet,
jó sok kérdéssel. Kedvesen indul.
Bátorítónak érzed.
Itt minden vércsoportot szívesen látnak.
De aztán belemászik az életedbe.
Első kérdés: „Jól érzi ma magát?”
„Persze. Nem?
Oké, a rák kicsit terhel, de...
Elmehet a rákba, nem? Jól.”
Második kérdés:
„Nem fázott meg?
Nem folyik az orra? Nem...?”
„Nem. Jól vagyok.”
„Nem fáj a hasa, a gyomra, a belei?”
„Nem.”
Következő: „Ön homoszexuális?”
„Mi a fasz bajod van, te kérdőív?”
Nem, de mi van, ha az vagyok?
Akkor frappuccino folyik az ereidben, vagy mi?
„Nem.
De most már jól sem vagyok. Mínusz fél pont.
De oké, őszinte leszek. Gyerünk!”
Következő kérdés. Esküszöm, ez volt.
„Használt már véres szexuális segédeszközöket?”
Mi van?
Mármint értem, de ezt hogy?
Ilyen csak politikusbulikon van.
Véres szexuális segédeszköz?
Veszel egy vibrátort, beleejted egy tál vérbe,
de kit érdekel, jó az úgy?
„Nem.”
Következő: „Megerőszakolták mostanában?”
Megerőszakoltak...
mostanában?
A múlt nem számít. El van felejtve, mint Mexikó történelme.
Gáz.
„Mostanában!”
„Megerőszakolták mostanában?”
„Igen...
Kikaptam FIFA-ban. Tudják, mi a vége.”
Szóval...
Végül nem adtam vért, de nem mondom el, miért.
Ne kíváncsiskodjatok!
Bementem a bátyám szobájába a kórházban.
Az egész folyamat legnehezebb része volt.
Amikor betolták a műtőbe.
Nehéz. Nehéz látni,
hogy egy szerettedet betolják,
és 50% esélye van túlélni,
50% pedig, hogy meghal.
A maradék 0% nem válaszolt. Képzeld el!
Ezt mutatják az adatok.
Tehát tolják be a bátyámat, és mindannyian a magunk módján reagáltunk.
Egy újabb lecke, amit megtanultam.
A rákra mindenki egyedien reagál.
Ha akarod, viccelődsz. Ha akarod, sírsz.
És egyik sem gáz. Ezt nem irányítjuk.
Ezért beszélek róla itt is.
A humor segít megküzdeni azzal, amit nem értünk.
Szóval betolták, és valaki elsírta magát, mások beszélgetni kezdtek...
Én meg nem értettem, mi van.
Elvonultam, és egy falnak dőltem.
Nem kaptam levegőt.
És ott...
Ott helyben megértettem, milyen fontos a család.
Életem legnehezebb pillanatában
a 12 éves unokahúgom kiszúr a szoba túloldaláról,
odajön...
és olyan szorosan
megölel, mint életemben soha senki.
Életem legszeretetteljesebb,
legőszintébb ölelése.
És azt mondja:
„Ne aggódj!
Biztos elmúlik a szifiliszed.”
Zseniális.
Gyerekek...
Bár azt mondhatnám, jó vége lett a történetnek.
De sajnos másfél év után,
mialatt a rák felforgatta az életünket, az enyémet és a családét is,
Pedro bátyám elhunyt.
Tíz kemoterápia, 40 sugárterápia
és a műtét után,
amiből szépen felépült.
És egy pillanatra sem,
a másfél évnyi kezelés alatt egy pillanatra sem szűnt meg szeretni.
Szeretett
és támogatott minket.
Csak hogy tudjátok, milyen kedves volt,
a kezelés háromnegyedénél tartottunk.
Sok súlyt vesztett, tüdőgyulladása volt,
úgyhogy kórházba került. Egy estét ott voltam vele.
És...
A nővér megmosta és átöltöztette,
és közben beszélgettek. Pedro mindig dumált.
És...
Megkérdezte a nővért,
ismeri-e Alex Fernándezt.
A nővér megkérdezte: „Ki az a lúzer?”
Nem hibáztatom.
És...
A bátyám meglepődött, és mondta, hogy kint állok az ajtó előtt.
Humorista vagyok.
A világ legjobb humoristája.
És...
ha Pedro ezt mondta...
Neki elhiszem.
Köszönöm szépen.
Jó éjt!
ÍRTA ÉS ELŐADTA: ALEX FERNÁNDEZ
Köszönöm, hogy eljöttetek!
A rák mehet a rákba! Jó éjt!
PEDRO, A VILÁG LEGJOBB TESTVÉRE EMLÉKÉRE
A feliratot fordította: Liptákné Tóth Sára