Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINAL COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
VERDENS BESTE KOMIKER
La oss komme i gang med vitsene, hva?
Jeg er Alex Fernández, verdens beste komiker.
Tusen takk.
Ja.
Hva er det som er så gøy?
Det er greit.
Da jeg sa det, vet jeg at noen her tenkte:
"Bare vent til jeg åpner Twitter.
Straks jeg kommer ut, skal han få høre det."
Jeg vet at dere ikke tror meg. Vanskelig å få dere til å tro på det,
men det er jobben min...
Å overbevise dere er jobben min. Det er ikke enkelt.
Det startet da jeg sa opp jobben
etter syv år på et kontor. Syv år.
Syv år.
Det er faen så mye. Syv år! Det er mye.
Har du gjort noe annet enn å eksistere i syv år? Det er mye.
Det er derfor barneskolen her er seks år. Det er mer enn nok.
En dag klarte jeg ikke mer, og sa til sjefen:
"Sjef, vi må snakke. Vi går til et møterom."
Vi gikk til et møterom og jeg sa til henne:
"Sjef, jeg vil..." Nei, jeg slo henne ikke.
Nei, vi kommuniserte. Noen fra Sonora vil si: "Slå henne". Nei.
Vi kommuniserte. Jeg sa: "Sjef,
jeg sier opp. Jeg skal bli komiker."
Og sjefen min sa to ord
som jeg aldri glemmer når jeg er på scenen,
og de er med meg i kveld og alle andre kvelder...
Hun sa: "Faen, mann!"
Dama sa: "Faen, mann!"
For hun trodde meg ikke. Og hvorfor det?
Jeg visste det ikke, men to uker tidligere sa noen andre opp for å bli wrestler.
Bare sånn, liksom.
Min tidligere sjef var som en brønn av knuste drømmer.
Alle kastet mynter i henne.
"Jeg vil ikke være regnskapsfører, jeg vil bli astronaut."
Jeg syntes det var poetisk. Jeg elsket wrestling da jeg var liten.
Mexicansk wrestling, for et artisteri! Jeg glemmer aldri
da broren min tok meg med til Arena México første gang.
Et utrolig sted. Om du kommer dit fra et annet sted enn Mexico City,
pass på eiendelene dine, men...
...dra til Arena México, det er et utrolig sted.
Da jeg dro dit, kunne jeg ikke tro det. Det var sånn:
"Bror!
Det er her de bor!"
Jeg var så naiv, så uskyldig.
Jeg hadde actionfigurene og ringen. Da jeg var ferdig å leke, la jeg dem inni.
For meg, var det der de bodde.
Under ringen.
Perro Aguayo og kona hans, alle lå inni der.
Jeg kan ikke tro det jeg ser.
Og i hjørnet av ringen
står Místico og stråler.
Místico, han stråler sånn her. Se for dere rumpa hans. Han sto sånn.
Der var Místico.
For Místico skinner, ikke sant? Masken, buksene, brystkassen.
Ingen vet hvorfor...
Men brystkassen hans skinner. Fyren svetter glitter.
Sønnen hans er nok lykkelig.
"Pappa, skoleoppgaven er ferdig." "La meg dekorere den. Sånn.
Det mangler en 'M'. Sånn."
Nei.
Og broren min sa: "Det er ikke alt.
Du kan snakke med wrestlerne." Jeg visste ikke det.
Det var min første gang.
Det er veldig chilango, det er en Mexico City-greie.
Du må være derfra for å skjønne det. Er det noen som kommer langveisfra?
Fra nord i Mexico?
Hvor er du fra?
-Fra McAllen, Texas. -McAllen, Texas.
Fra Monterrey, hva?
Fra...
Ok, fra McAllen, Texas. Flott.
Hvilke andre steder kommer folk fra? Du?
En sa Nuevo León, den andre sa Monterrey.
Vi har et problem.
En av dere benekter sitt opphav.
"Jeg er fra hele delstaten Nuevo León", da slipper du det der.
Ok, greit. Dette er så chilango. Dere skjønner det ikke, men...
...en fyr går opp dit.
Místico er i ringen,
og fyren begynner å kjefte på ham, snakker til ham midt i kampen.
"Místico!
Místico!
Místico!"
Men Místico snur seg ikke mot ham.
Der var han og overså fyren.
Viste rumpa si til alle.
En hake på hver rumpeball. Der sto han.
"Místico!
Místico!
Místico!"
Og Místico snudde seg ikke.
Det er vel det som gjør ham mystisk.
"Místico!
Místico!
Místico!"
Da snur Místico seg.
Og fyren sier: "Dra til helvete, Místico!"
For et øyeblikk!
Mitt Mexico.
Det er en chilango-greie.
Her i Mexico City kjefter vi på hverandre hele tiden.
Jeg vet at dere ikke skjønte den.
Slapp av, jeg har den samme vitsen i Monterrey-versjon, kun for dere.
I kveld, samme vits...
Monterrey-versjonen, for dere to.
En fornærmelse for alle dere andre...
...men et gode for dere. I kveld...
Samme vits,
Monterrey-versjonen.
Samme vits...
Men Monterrey-versjonen. Nettopp.
"Místico!"
Místico!
Místico!"
Og Místico snudde seg ikke.
Der sto han og viste frem rumpa si og overså fyren.
En hake på hver rumpeball.
"Místico!
Místico!
Místico!"
Og Místico snudde seg ikke.
Det er vel deg som gjør ham mystisk.
"Místico!
Místico!"
Místico snur seg...
...og fyren sier: "Dra til helvete, din fitte!"
Sånn.
Vent litt!
Så jeg vokser opp. Jeg...
Jeg vokser opp som verdens beste komiker.
Jeg har funnet ut hva det vil si å være voksen. Jeg vet hva det er.
Det er å innse at du gjorde teite ting da du var liten.
Om du tror du ikke gjorde teite ting som liten, er du fortsatt umoden.
Vi er så dumme.
Vi er født dumme. Barn går på skolen for å kvitte seg med dumheten.
Naturen er klok.
Den vet...
...at vi er dumme.
Derfor beskytter den oss.
Rekk opp hånda, ikke vær sjenerte...
Hvis du var eller kjenner et barn
som falt ut av andre etasje og ikke ble skadet.
Hvor er gutta mine?
Ok, noen få.
Kompisen med brillene her. Hva heter du?
Emanuel.
Var det deg eller en annen unge?
Det var deg, hva? Selvsagt!
Gjør et poeng ut av det. "Det var jeg som falt."
Ok, hvordan falt du, Emanuel?
Du falt...
...ned trappa.
Å, det var ingen trapp.
Den der skjønte jeg ikke.
Var du i andre etasje?
Det var en stige og de fjernet den? Hvor bodde du?
I et Lego-hus eller noe?
Og minnet ditt fikk ikke med seg... Det sa: "Stigen er der enda."
Og ned falt du.
Hvor gammel var du...
...da det skjedde? Seks? Ok. Foreldrene dine var idioter, hva?
De tenkte: "Fjern stigen, hva er det verste som kan skje?
Ungen merker det. Ungen har øyne. Han klarer seg."
Men du klarte deg jo, Emanuel? Godt at du er her.
Det er jeg glad for. Og...
Jeg sier ikke at det er gøy at barn faller. Neida. Det er kjempegøy.
Det er sant som de sier: "De er laget av gummi."
Barn som faller, spretter opp.
Og...
"La oss hente litt druejuice eller noe."
De bare overser det.
Men moren er hysterisk. "Han falt!
Min lille Emanuel falt!
Fra andre etasje, stigen var borte.
Jeg vet ikke, han falt.
Vi fjernet den for å vaske den. Jeg aner ikke hva som skjedde!
Jeg er sjokkert.
Sjokkert. Kjenn her.
Ja, han hadde skoleuniformen på. For en idiot, den blir skitten!
I morgen blir det hverdagsuniform!"
Sånt kan skje med et barn. Og det er gode odds for at ikke noe skjer.
Men en eldre person kan ikke falle sånn.
Det er ikke bare fordi de er kloke, de er forsiktige.
I en viss alder er ikke fall ulikt ebola.
På samme nivå. Jeg sier ikke at det er gøy når gamle menn faller. Det er kjempegøy.
Det går sakte.
Introduksjon, konflikt, konklusjon.
Spørsmål, svar, alt skjer der.
Så en gammel mann sier: "Javel, her er vi.
Ny dag, nye muligheter. Kom igjen!
Det tar meg hele dagen å komme meg til butikken.
Søren!
Faen! Hva er dette mystiske steinbelegget?
Hva skjer? Jeg feilberegnet. Nei, hva i...?
Ja, det har begynt.
Fallet har begynt.
Dag én.
Det er som å lene seg ned, men raskere. Skal vi se.
Kan noen hjelpe meg?
Hjelp! Jeg har uniformen på meg!
Varepakkeruniformen min fra supermarkedet! Hjelp!"
Poenget mitt er at det er bra å dele dumheten vår,
for vi blir voksne. Emanuel, i dag har du blitt...
...en voksen. Gratulerer.
Jeg vil dele et av mine teiteste øyeblikk med dere, den første fylla mi.
Det skjedde da jeg var 16.
Ikke drikk hvis du er umyndig.
Hold deg unna dop. Ikke gjør noe. Ikke eksister.
Seksten er en grusom alder.
Det er tre personer i denne historien: Alex Fernández og to venner.
Den ene heter Miguel. Den andre fyren heter det ikke,
men det ble navnet hans etter dette. Spyminator.
Alex Fernández, Miguel og Spyminator. Tre gutter som henger.
Vi er klare for eventyr. Vi har kinobilletter.
Og plutselig får Miguel et innfall av dumhet.
Kjenner dere til sånne innfall?
De kommer herfra, fra denne hjernelappen.
Her kommer dumhet fra.
Den siden av hjernen som får deg til å si ting som:
"Hva om vi kjører på gangveien?"
Hva besto Miguels grandiose plan av? Den var enkel.
De ville kjøre oss til kinoen, vi latet som vi gikk inn,
men vi dro på butikken,
kjøpte alkohol, tok en drosje
og dro til festen til Gordo og drakk så mye vi kunne på 45 minutter.
Så ville vi dra tilbake til kinoen. Hva kunne gå galt?
Selv ikke partiet PRI kjente til sånt lureri.
Skuddsikkert. Garantert.
Så de kjørte oss til kinoen,
vi latet som om vi gikk inn.
Men mindre, litt sånn...
Vi tok en drosje til en butikk,
kjøpte skikkelig billig alkohol,
noe vodka...
Vi hadde ikke Four Loko den gangen.
De unge ler.
De gamle sier: "Four Loko? Du er loco, jeg skjønner ikke."
Slapp av.
Jeg skal forklare.
Four Loko er en grusom drikk du kan drikke eller vaske gulvet med.
Vi kjøpte billig vodka,
en vodka som, på avstand,
så ut til ha et bilde av en russer på etiketten...
Kledt i pels, som drepte en elg.
Vodinskij, her!
Men så ser du nærmere på den. "Å nei, det er en fyr fra Monterrey."
I en pels. "Huff så kaldt det er!"
Monterrinskij.
Noe druejuice,
som ikke en gang var druejuice, men noe ekkelt og lilla.
Litt snacks,
og så dro vi til Gordos fest, som var for tenåringer.
Er det noen tenåringer her i kveld?
Jeg hater dere.
Verste tiden i livet mitt. Det er grusomt.
Du er kåt hele dagen.
Du har ingen penger, ingen selvtillit. Du har ingenting. Forferdelig.
Vi dro til Gordos fest. I den alderen vil alle være voksne.
Det er fælt. Jentene satt der, sånn:
"Serr, jeg hater det.
Jeg hater biologi.
Det er vanskelig og ubrukelig.
Jeg hater det. Å, den er opp ned. Altså, jeg er så teit."
Alle er der og danser,
men rart, i en sirkel, som om det var et ritual.
To danser i midten,
ydmyker seg selv, går tilbake. Jepp.
Og der er dere, teite, hele gjengen.
Vet dere hva det verste var? Det var en moroklump
som tullet på dansegulvet, og alle elsket ham.
"Kommer Carlito? Jeg håper det." "Carlito er best."
"Der er han."
"Håper han tar tacoselger-dansen."
"Med ananas, Carlitos."
"Carlitos er best."
"Synd han er adoptert."
Unger er så slemme.
Applaus for alle adopterte barn!
Hvor enn dere er.
Adopter, ikke kjøp. Så...
Der var vi da, på fyllefesten til Gordo.
Vi drakk så mye alkohol vi kunne.
En liter delt på oss tre.
Sjekk!
Da kjente jeg at den slo inn.
For første gang i livet følte jeg et beist komme ut av magen min.
Det bare...
...veller opp herfra.
Og tar kontroll over livet ditt for godt.
"Her er jeg, Alejandro, jeg er alkohol."
"Hva gjør du?" "Jeg blir her til du skiller deg."
"Alt snurrer, jeg står i ro. Hva skjer? Hjelp!"
Men det gikk fint, altså. De kjører oss til kinoen.
Alt går som planlagt. Vi er dritings utenfor kinoen.
"Hva er det, frue?
Hva ser du på? Få deg et liv!
Jeg elsker livet! Gi meg et kyss."
Men nå glemmer vi en liten detalj. Moren til Spyminator kom for å hente oss.
Jeg vet ikke hva vi trodde, at en hest og kjerre skulle hente oss?
Så moren til Spyminator kom. Alle tre var dritings.
Og da begynte problemene.
Det var da dumheten startet.
"Vi er dritings! Hvorfor gjorde vi dette?" "Hva nå?"
"Legg mynter i munnen, da går det over."
Der ligger vi, som sparegriser.
Takk og lov for sparepengene våre!
Til Miguel reiser seg fra asken
som Fugl Fønix.
"Slapp av...
Jeg har en plan.
Vi er lurere enn denne 47 år gamle dama.
Null problem.
Spyminator, jeg skal lure moren din.
Jeg har en plan. Vi holder pusten."
"Ser dere?" "Ok."
"Perfekt."
"Hvordan var filmen?" "Beklager, vi er dritings."
Planen holdt i ti sekunder.
Moren til Spyminator ble sint.
Hun stilte et åpenbart spørsmål: "Drakk dere?" Vi sa nei.
Det er da forhandlingene med den voksne tar til.
Først sier du: "Nei, vi drakk ikke." Og når den voksne blir sintere,
kaster du bensin på bålet.
Det var sånn store imperier ble grunnlagt.
Det jævla mayariket, det startet sånn.
"Drakk dere?" "Nei, dumme kvinne!"
"Ikke? Jævelen er i bar overkropp!" "Greit...
Touché!
Vi kan...
Vi kan ha...
...tatt oss en drink.
En bitteliten en, med tre sugerør.
Ikke vanlige sugerør. De tynne til kaffe."
Skilpaddene hadde ikke klikket enda da, slapp av!
"Vi tok bare én." "Én? Dere stinker!"
"Ok, en middels stor drink. Fornøyd?"
Så vi satt der og forhandlet, og jeg stoppet opp
for å vurdere situasjonen. Vi var i en fæl Oldsmobile Cutlass,
en stygg, gammel Cutlass.
Siden det var en Cutlass, stinket den alt sprit...
...da den ble kjøpt ny. "Kjenn, det lukter brandy."
Vi er i Cutlassen, og det regner. Moren til Spyminator kjefter.
Og Spyminator sitter og tar imot informasjonen.
"Ja, mamma."
Miguel sovner...
"Hun er ikke moren min!
Drit i henne, jeg bryr meg ikke."
"La Calle de las Sirenas" spilles på radioen. Se det for dere.
Du er 16, full for første gang, og "La Calle de las Sirenas"?
Den kødder med huet ditt. Jeg er der...
Jeg får kjeft,
"Jeg nekter å tro det! Hvordan kunne dere?"
Og jeg er der...
Havfruer
På månen
"Ja, frue."
Dekker
Stjerner
Med maling
Tusen prinsesser danser forbi I kjoler...
Det var så vanskelig å være der.
Da ser jeg at Spyminator sliter.
Han er helt stiv og rar.
Rar, som gelé. Kroppen rørte seg, men ikke hodet.
Han fokuserte på meg. For når hun svingte, ble det...
Fartshump.
Ingenting, bare fokus.
Plutselig rørte hodet hans seg.
Sånn som ventilen på en trykkoker.
Bønnene er klare!
Han vil åpne vinduet.
Men det var jo en gammel Cutlass.
Det nektet å komme ned.
Åtte runder per centimeter.
Og så gikk det oppover. Veldig merkelig.
Da det var halvveis åpent,
kommer den mest imponerende oppvisningen av oppkast...
...jeg har sett i hele min fyllekarriere.
Noe som bare hørtes ut som...
Og det var alt.
Som når du mister 3,5 liter brus.
Det var ingen...
Nei.
Det var ingen...
Nei.
Ikke noe "hold håret mitt". Ingenting.
Jeg hørte den lyden, og...
"Traff vi en due? Hva faen?
Ikke drep faunaen, for faen!
Mennesket er så egoistisk!"
Så jeg snur meg, og hele frontruta...
...er smurt inn i det.
På innsiden.
Og på utsiden.
Et vitenskapelig under!
Oppkastet traff frontruta...
gikk ut...
...og ute sa det: "Dette er kaldt", og kom inn igjen.
Helt lilla.
Med hvite klumper.
Spyminator ville ha småkaker, nemlig.
Der har du en Picasso, min herre.
Det likte ikke moren særlig godt.
"Dette er..."
"Slapp av, mamma..."
Så hun må jo stoppe.
Og da startet den ekstreme dumheten.
Vi klikka. Jeg prøvde å overbevise henne. "Nei, fru Spyminator. Greia er at...
Vi kom til festen til Gordo, og du kjenner jo Gordo...
Den var kjedelig, men vi kom dit,
og den var så kjedelig at vi gjespet.
Og da vi gjespet, helte de alkohol i oss. Helt sant."
Dama mister det. Hun klarer ikke å slutte å rope.
Og det er da Spyminator...
...i god tro...
...og ut av kjærlighet...
Rett fra hjertet...
...ville feste navlestrengen igjen...
Den var ødelagt på dette stadiet...
Han tar av seg t-skjorten...
...og begynner å vaske ruta.
Ja, ja.
Innsiden.
Og litt ute. Ikke mye.
Der var han.
Med en falsk t-skjorte fra posten.
Da ble moren enda sintere. For hvem vasket skjortene til Spyminator?
Dama takler ikke mer. Hun går ut av bilen.
Hun kjefter, nå med sårende ord.
"Vet du hva? Det var derfor jeg skilte meg fra faren din! Han gjorde sånt!
Du er akkurat som ham! Jeg skiller meg fra deg! Jeg hater deg!"
Hun trenger noen å rette raseriet mot, snur seg, og sønnen...
Hun ser Miguel som sover.
Så hun tar tak i skjorta mi...
...og sier: "Alejandro!
Hva tenker du på?
Hva i helvete tenker du på?"
Og jeg sier: "Hva jeg tenker, frue?
Jeg er 16. Jeg tenker ikke.
Om du vil ha svar, vet du hva jeg tenker? I denne stygge Cutlassen,
hvor sønnen din spyr, du kjefter på meg, han der sover, vet du hva jeg tenker?
Tusen prinsesser danser forbi Med kjoler som flagrer"
Har vi noen gamere med oss i kveld? Jeg elsker videospill.
Hvor er dere?
Der er jomfruene, ja.
Alle tenker...
"Ikke kall oss jomfruer. Det er galt. Det er ikke sant.
Vi er ikke jomfruer. Vi får bare ikke pult stort."
Dessuten er ikke videospill bare for jomfruer mer.
Folk som spiller er svært voldelige. Vi er gale.
Har dere sett to venner som spiller FIFA? Galskap.
FIFA, fotballspillet.
To venner, de mister kontrollen fullstendig.
"Hei, kompis.
Skal vi gå på soverommet ditt...
...og spille litt FIFA? Har du lyst?"
Hva svarer han?
"Jeg rævkjører deg, kom igjen!
Jeg tar deg så hardt.
Jeg vil bare trenge inn..." Vent...
"Tar du meg ikke med på middag først?" "Jeg skal dytte pikken...!"
Det er grusomt.
Og spillet er voldelig.
Spillet forårsaker mer vold.
Når noen skårer,
spilles det av på nytt.
Og bare den som skåret kan stoppe avspillingen.
Det er en Hitler-greie. Galskap.
Det er ydmykende når den andre skårer.
"Mål!"
Om du bare kunne si: "Jeg skal faen meg stoppe det!
Jeg vet hvordan jeg stopper avspillingen."
"Mål!"
"Slutt, din idiot!" "Mål!"
Vennen din bare fortsetter.
Det er et heroisk øyeblikk.
Han erter deg. Dere sitter der, og han nyter det.
"Mål!
Mål!
Hvem er sjefen?
Mål!
Jeg har kjøpt en gave til deg.
Fødselsattesten din. Kall meg pappa! Mål!"
Helt grusomt.
"Jeg rævkjører deg." Hva er det for noe?
Jeg vet hva det er, men hva er det for noe?
Vi hører ikke på ordene vi sier.
Tenk om det var sant...
At FIFA-kampen endte sånn.
Hva?
Akkurat, ja.
Ikke sant? "Bare slapp av.
Det er bare et spill.
Ikke overreager. Hei, frue.
Neida, vi spiller FIFA. Vi bare henger.
Ostesmørbrød høres godt ut, ja.
Ingen saus til ham.
Ja, frue."
"Kom igjen da, mann. Slutt å gråte.
Dessuten er det din feil.
Det er din feil. Du har ingen koordinasjon
etter at du falt fra andre etasje da de fjernet stigen."
Vi lever i en verden med meninger. Alle har en mening nå.
Da jeg sa jeg var verdens beste komiker, vet jeg hva dere tenkte.
Ikke sant? Vi har en mening. Det er greit at alle har meninger.
Men det kan bli for mye.
Kanskje dere ikke vet det, men pornosider har kommentarfelt nå.
Der...
...på pornosiden.
Der er det et kommentarfelt.
Og folk skriver kommentarer.
Skal jeg respektere meningen til noen med buksene på anklene?
Det er litt kleint. "Nei, jeg er ikke enig."
Hva feiler det oss? Folk kommenterer. Pornoen har kommentarfelt.
"Dama manglet lidenskap."
Beklager, herr mesterregissør...
...om du ikke likte dette mesterverket.
"Jeg likte ikke slutten."
"Jeg likte ikke slutten". Jeg leste det, akkurat der.
Dessuten vet vi jo at alle pornofilmer ender likt.
Alle ender likt.
Alle ender i at du gråter.
Alle ender der...
...med at du gråter.
"Jeg likte ikke slutten." Det fikk meg til å tenke.
Joda, det hadde vært flott om pornofilmen endte mer kunstnerisk.
Tenk så flott hvis du gjorde greia di, så slutten på filmen,
og siste scene var en storfilm verdig.
Så flott det hadde vært om du var der og så på porno, fyren var der...
Der er han, hva?
Jenta er der.
"Jeg ser døde folk."
Det hadde vært flott.
Det er én måte å se det på.
Men når jeg sier at alle har en mening, og at det ikke bryr meg,
har det med hvordan jeg ble oppdratt å gjøre.
Jeg er skuddsikker mot alle meninger,
for jeg ble født inn i en diger familie. Jeg er den minste av seks søsken.
Av alle, var jeg den siste. Den yngste!
Alle ville lære meg noe, jeg ble oppdratt med alles meninger.
Som barn, sa jeg en gang:
"Pappa!
Jeg vil bli skuespiller."
Og pappa sa, rett fra hjertet,
i en empatisk tone for å motivere sønnen, det enhver kjærlig far ville sagt:
"Åja, så du skal bli homo!
Hvorfor ikke bli ingeniør, som broren din, eller ingeniør, som broren din,
eller ingeniør, som broren din?"
"Jeg er psykolog." "Ti stille, nå snakker vi om ingeniører."
Parentes, vi er seks.
Det betyr at foreldrene mine har hatt sex seks ganger. Æsj!
Minst seks ganger.
Minst seks ganger har pappa sagt til mamma: "Kom, kjære."
Jeg var omgitt av meninger, men hør her.
Om du har en drøm eller vil gjøre noe med livet,
eller endre noe du gjør,
må du alltid være omgitt av folk som støtter deg.
Heldigvis, blant søsknene mine, hadde jeg én som alltid støttet meg.
Det er sjeldent. Man finner ikke noen som støtter deg betingelsesløst.
Jeg tror det har noe med... Og det høres rart ut, ikke rynk pannen,
men det kan være fordi han ble født med et handicap.
Noen lo der bak. Fantastisk.
"Han sa 'handicap', la oss le.
Det er et morsomt ord."
Broren min, Pedro, ble født handicappet.
Han har cerebral parese.
Så han er handicappet både mentalt og fysisk.
La oss si at han alltid har hatt intelligensen til en 12-åring.
Det betyr at da han var syv, var han et geni. Men det er ikke poenget.
La oss ikke vandre avgårde.
Poenget var at jævelen alltid fikk kjærlighet.
Han ble alltid heiet på. "Vil du bli skuespiller? Så klart!"
Bare kjærlighet, hele tiden. Bare hør på dette...
Vi dro på kino.
Jeg tok ham med på Suicide Squad, og han likte den. Så mye...
...betingelsesløs kjærlighet snakker vi om.
Han støttet meg alltid. Dere burde ha noen som det.
Jeg mener at å være komiker er som en diger trapp med mange trinn.
Du må gå opp gradvis, og du trenger støtte.
Den første komediespesialen er et viktig trinn.
Kanskje dere har sett den, jeg gjorde en spesial for noen år siden
på Netflix.
Den var der, kanskje dere så den.
Noen gjorde det, flott.
Ja, jeg er enig. Det var ikke stort.
Vi blir stadig bedre. Så...
Jeg husker så godt den dagen spesialen kom ut.
Det var en spesiell dag.
Jeg var i Hermosillo og gjorde ferdig en turné.
Jeg gjorde en turné som ingen kom på. En turné...
...ingen kom på.
Trettifem stykker, tror jeg.
Totalt på alle byene.
Trettifem stykker.
Showet i Hermosillo var over, det var bra. Jeg dro på hotellet,
for det er ikke stort å gjøre i Hermosillo, og...
Den kvelden fikk jeg en telefon som forandret livet mitt.
Søsteren min ringte og sa: "Du, jeg vet...
...at spesialen din kommer ut i dag, og at det er viktig, men jeg har nyheter.
Pedro, broren vår,
har fått beskjed om at han har spiserørskreft."
Og...
Jeg vet hva dere tenker nå.
Dere tenker: "Å nei, nå blir han dramatisk."
Ja, det blir dramatisk.
Velkommen, du har betalt for å høre om kreft. Vær så god.
Velkommen til kreftens land. La oss snakke...
De forteller meg dette, og det første du tenker ved kreft, er "hvorfor?"
"Hvorfor?" er det første spørsmålet du stiller.
"Hvorfor broren min, som ikke løy, ikke drev med stoff, som bare elsket?
Hvorfor ham i stedet for Donald Trump?" Bare en tanke.
Og det finnes ikke noe svar.
Det er rart at jeg er her og snakker om kreft,
men jeg tror vi må snakke om kreft.
Det er en utbredt sykdom.
Men av en eller annen grunn, snakker ingen om kreft.
Det er en sykdom man hvisker om.
Skal vi se. Fedme, høyt blodtrykk, diabetes,
hovedårsaker til død i dette landet. Og diabetes har aldri vært tabu. "Hei...
...kjære Luis, hva skal man si?
Vel...
Om du trenger noe...
...unntatt mat, uansett hva du trenger, så er vi her."
Skjer ikke.
Det skjer ikke med Luis.
Jeg sier ikke at det ikke er en fæl sykdom, det er det.
Men vi har lært oss å leve med det, og vi snakker aldri om kreft.
Rekk opp hånda, ikke vær sjenerte, hvis du er...
...en kreftpasient eller kjenner noen som har hatt kreft.
Rekk opp hånda og hold den oppe, la oss se...
Hold den oppe, ikke ta den ned.
De av dere som ikke rakk opp hånda, se dere rundt,
og se på antallet.
Kreft eksisterer.
Takk. Men det snakkes ikke om.
Det er en fæl prosess,
og jeg innså at enten samles familien, eller så splittes den.
Heldigvis samlet min familie seg.
Virkelig samlet. Jeg tror...
Ja, vi knøt bånd.
Fire WhatsApp-grupper.
Samme familie, fire WhatsApp-grupper.
Dere vet familiegruppa deres, det helvetet som bor i telefonen?
Gang det med fire, det var meg.
Så nært. Én gruppe var alle med i. Søsken, foreldrene våre,
onkler, bikkjer...
Alle.
For en motiverende gruppe.
"Så klart vi overvinner det. Han klarer seg.
'Kreft' med K for 'Kampånd', kom igjen!" Sånn var vi.
Og så var det en gruppe med færre folk som sa: "Vi har det ikke så bra.
Ikke si det til hundene. Vi klarer oss, men ikke si noe til hundene."
Så var det en liten gruppe hvor man måtte betale.
Folk drev og forsvant.
"Sånn-og-sånn har forlatt gruppa."
Og til slutt en hvor jeg sendte memes og sånn til meg selv,
bare for motivasjon. Sånn var det.
Å takle en så nær familie er rart.
Det var i en så mangefasettert situasjon at familien min var nærmest.
Det er rart. Virkelig merkelig.
De trengte blod til operasjonen til broren min.
Jeg vet ikke hva dere vet om kirurgi ved spiserørskreft. Det...
...er ekstremt. De fjerner spiserøret sammen med svulsten.
Så lager de et nytt spiserør med magen din.
Det er mulig nå.
Du kan si til legen: "Jeg vil ha en hånd her, takk.
Se hvordan jeg bruker den!"
Det trengtes blod til denne operasjonen. En av brødrene mine postet i gruppa:
"Jeg gir ikke blod. Jeg har blått blod."
Altså... Beklager.
Men jeg leste det.
Og som familiens komiker...
Det høres ut som en fornærmelse.
"Du er ingeniør, for faen!
Hold deg til det, ikke kødd med meg!"
Jeg ble så sint at jeg tenkte: "Nei. Jeg skal ha siste ord.
Jeg skal sørge for poenget."
Så jeg skrev:
"Jeg gir ikke blod, for jeg har syfilis."
Jeg brydde meg ikke.
Jeg glemte at jeg sendte den til en gruppe med barn i.
De spurte:
"Hva er syfilis, onkel?"
"Slapp av, søskenbarn, jeg undersøker. Her er noen bilder." Og vi fikk dem.
Det er så vanskelig å gi blod.
Det er enklere å få visum.
Det er i det minste et håp om at du får et.
De gir deg et spørreskjema...
...med masse spørsmål på.
Spørreskjemaet for å gi blod sier: "Ja, kom igjen.
Alle blodtyper er velkomne. Gjør det!"
Og så begynner det å lage trøbbel. Første spørsmål: "Har du det bra i dag?"
"Jo, takk." Ikke sant?
"Ja, det er jo noe kreftgreier, men...
Med en 'K' for 'Kampånd'. Jada."
Neste spørsmål:
"Er du forkjølet?
Har du rennende nese? Føler du deg...?" "Nei, vi har det bra."
"Har du vondt i magen eller innvollene?"
"Nei, nei."
Neste spørsmål: "Er du homofil?"
"Hvorfor roper dette spørreskjemaet til meg?"
Altså, nei,
men hva om jeg var det?
Har homofile kaffe i årene i stedet for blod?
"Nei.
Og jeg føler meg ikke så bra lenger. Et halvt poeng der.
Jeg skal svare ærlig. Sånn."
Neste spørsmål, jeg sverger på at dette sto der.
"Har du brukt blodige sexleker?"
Hva er det for noe?
Altså, jeg vet hva det er, men hva er det for noe?
Høres ut som en fest for senatorer.
Hvordan funker et blodig sexleketøy? Man kjøper en dildo, mister den i blod...
...og sier: "Bryr meg ikke, jeg bruker den likevel."
"Nei."
Neste spørsmål: "Har du nylig blitt voldtatt?"
"Voldtatt" er nå én ting...
Men "nylig"?
Dette spørreskjemaet har ingen hukommelse. Som Mexico, glemmer det fort.
Det er ille.
"Nylig"!
Det verste er at jeg leser: "Har du blitt voldtatt nylig?"
Og jeg skrev: "Ja...
Jeg tapte i FIFA her om dagen! Du vet hva som skjer da."
Uansett.
Jeg ga ikke blod, men jeg sier ikke hvorfor.
Ikke vær så nysgjerrige.
Jeg gikk til rommet på sykehuset hvor broren min lå. Jeg tror...
...det var et av de mest kritiske øyeblikkene i prosessen.
Det øyeblikket da han ble trillet til operasjon.
Det er tungt. Det er hardt å se noen
du er glad i bli hentet til en operasjon de har 50 % sjanse for å overleve.
Og 50 % sjanse for å dø av. 0 % svarte ikke. Tenk på det.
Det er rådata. Så...
De tar broren min med, og alle reagerer ulikt.
Det er en annen ting jeg har lært, alle reagerer ulikt på kreft.
Noen vil fortelle vitser. Andre vil gråte.
Det er greit. Vi kan ikke kontrollere det.
Det er derfor jeg snakker om det her. Humor lar oss takle ting vi ikke forstår.
De tar broren min med seg,
noen begynner å gråte, andre snakker...
Jeg? Jeg skjønte ikke hva som foregikk.
Jeg måtte lene meg til en vegg.
Jeg var andpusten.
Og jeg lover...
Det betyr alt for meg at familien er samlet der og da,
for jeg går gjennom mitt livs verste øyeblikk,
og da ser min tolv år gamle niese på meg fra den andre siden av rommet,
kommer bort til meg,
og gir meg...
...den hardeste klemmen jeg noen gang har fått.
Den varmeste klemmen jeg har fått, den mest ekte klemmen jeg har fått,
og sier: "Onkel...
...ikke vær redd.
Syfilisen din forsvinner nok."
Genialt.
Unger.
Jeg ville elsket
å kunne si at historien endte godt. Men dessverre, etter halvannet år
med spiserørskreft som snudde livet vårt på hodet,
både mitt og familiens, gikk min bror Pedro bort.
Etter ti cellegiftkurer, 40 strålebehandlinger,
og en operasjon,
som han kom seg utrolig godt etter.
Og ikke én gang,
ikke én gang i løpet av den tiden, gjennom hele behandlingen,
sluttet han å gi oss kjærlighet, sluttet han å elske oss,
sluttet han å støtte oss.
Bare så dere skjønner størrelsen
på hjertet hans:
Vi er tre fjerdedeler ut i behandlingen,
han går kraftig ned i vekt, får lungebetennelse,
så vi får ham innlagt. Jeg er hos ham på sykehuset om natten.
Og...
...da sykepleieren vasket og kledte på ham,
pratet de sammen. Pedro var en skravlebøtte.
Og...
Han sier til sykepleieren: "Kjenner du til Alex Fernández?"
Sykepleieren sier: "Hvem faen er den taperen?"
Jeg skjønner henne godt.
Og...
Broren min sier til henne:
"Vet du ikke hvem han er? Han er rett utenfor døra.
Han er en komiker. Han er faktisk verdens beste komiker."
Og...
Hvis Pedro sier det...
...tror jeg på det.
Tusen takk.
God natt.
SKREVET OG FREMFØRT AV ALEX FERNÁNDEZ
Tusen takk! Takk for at dere kom! Til helvete med kreft! God natt!
TIL MINNE OM PEDRO, VERDENS BESTE BROR
Tekst: Susanne Katrine Høyersten Martinsen