Downloaded from YTS.MX
‎UN PROGRAM ORIGINAL DE COMEDIE NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎CEL MAI BUN COMEDIAN DIN LUME
‎Să începem cu glumele, da?
‎Sunt Alex Fernández și sunt ‎cel mai bun comedian din lume.
‎Mulțumesc mult.
‎Da.
‎Ce e așa de amuzant?
‎E în regulă.
‎Când am zis asta, mulți și-au spus:
‎„Stai să deschid Twitter.
‎Cum plec de aici, ‎îi spun eu ce cred despre el.”
‎Știu că nu mă credeți.
‎E greu să vă conving ‎că sunt cel mai tare comedian,
‎dar e meseria mea...
‎Asta e meseria mea.
‎N-a fost ușor.
‎Totul a început după ce mi-am dat demisia
‎după șapte de ani de lucrat la birou. ‎Șapte ani.
‎E mult ca dracu'. Șapte ani! E mult.
‎Ați mai făcut ceva șapte ani ‎în afară să existați? E mult.
‎De-aia școala primară ține șase ani. ‎E de ajuns.
‎Într-o zi, ‎n-am mai putut și i-am zis șefei mele:
‎„Șefa, trebuie să vorbim ‎ în sala de ședințe.”
‎Am mers în sala de ședințe ‎și i-am zis direct:
‎„Șefa, vreau să...” Nu, n-am pocnit-o.
‎Am comunicat. Cei din Sonora ‎ar zice: „Pocnește-o!”
‎Nu, stați...
‎Am comunicat. I-am zis: „Șefa,
‎îmi dau demisia. O să mă fac comedian.”
‎Șefa mi-a zis două cuvinte
‎pe care nu le uit niciodată
‎și la care mă gândesc și acum, ‎ca în fiecare seară...
‎Cică: „Futu-i, omule!”
‎Femeia a zis: „Futu-i, omule!”
‎Nu m-a crezut. De ce nu m-a crezut?
‎Nu știu, cu două săptămâni înainte ‎își mai dăduse unul demisia
‎ca să se facă wrestler.
‎Pur și simplu.
‎Fosta mea șefă era ‎un izvor de vise destrămate.
‎Toți aruncau cu fise în ea.
‎„Nu mai vreau să fiu contabil, ‎mă fac astronaut.”
‎Mi s-a părut poetic. ‎Îmi plăcea wrestlingul când eram mic.
‎Wrestlingul mexican e ‎un adevărat spectacol.
‎N-am să uit
‎când m-a dus fratele meu prima dată ‎pe Arena México.
‎E grozav.
‎Dacă nu sunteți ‎din Ciudad de México, când intrați
‎aveți grijă la buzunare, dar...
‎mergeți pe Arena México, e un loc grozav.
‎Nu-mi venea să cred că sunt acolo. ‎Parcă era...
‎„Frate!
‎Ăștia locuiesc aici!”
‎Eram așa de naiv și de inocent.
‎Aveam figurine și un ring. ‎Când terminam de jucat,
‎le băgam sub ring.
‎Eu credem că locuiesc acolo.
‎Sub ring.
‎Perro Aguayo, soția lui, ‎stăteau toți acolo.
‎Nu-mi venea să-mi cred ochilor.
‎Într-un colț de ring
‎era Místico, strălucea.
‎Místico, strălucea așa.
‎Imaginați-vă fundul lui. Stătea exact așa.
‎Acela era Místico.
‎Místico strălucește, da?
‎Masca, pantalonii, pieptul lui.
‎Nu se știe de ce...
‎dar îi lucește pieptul, ‎afurisitul transpiră sclipici.
‎Pesemne că fii-su e fericit.
‎„Tată, am terminat proiectul.” ‎„Îl ornez eu, fiule. Gata.
‎Lipsește un «M». Gata.”
‎Nu.
‎Fratele meu zice: „Asta nu e tot.
‎Poți interacționa cu wrestlerii.” ‎Nu știam.
‎Era prima dată.
‎E o chestie tipică ‎pentru Ciudad de México.
‎Dacă nu ești de-aici, nu înțelegi.
‎A venit careva de departe?
‎Din nordul Mexicului?
‎De unde sunteți?
‎- Din McAllen, Texas. ‎- McAllen, Texas.
‎Din Monterrey, nu?
‎Din...
‎Bun, din McAllen, Texas. Super.
‎De pe unde mai veniți? Voi?
‎Unul a zis Nuevo León, ‎unul Monterrey.
‎Avem o problemă.
‎Unul dintre voi își neagă originea.
‎Dacă zici că ești din statul Nuevo León, ‎crezi că ai scăpat de belea.
‎Bine. E tipic pentru Ciudad de México.
‎Nu înțelegeți, dar...
‎În ring a urcat un tip.
‎Místico era acolo
‎și tipul țipă la el, ‎îl salută la jumătatea meciului.
‎„Místico!
‎Místico!
‎Místico!”
‎Dar Místico nu se întorcea.
‎Stătea acolo și-l ignora...
‎și le arăta tuturor curul.
‎Dădea așa din fese.
‎„Místico!
‎Místico!”
‎Místico nu se întorcea.
‎Cred că asta-l face mistic.
‎„Místico!
‎Místico!”
‎Místico se întoarce.
‎Și tipul îi zice: „Du-te dracu', Místico!”
‎Ce moment!
‎Mexicul meu.
‎E o chestie tipică ‎din Ciudad de México.
‎În Ciudad de México, ‎țipăm unii la alții tot timpul.
‎Știu că n-ați prins poanta.
‎Stați liniștiți, am aceleași glume
‎în versiune Monterrey, special pentru voi.
‎Aceeași glumă...
‎în versiune Monterrey, pentru voi doi.
‎O insultă pentru ceilalți,
‎dar un premiu pentru voi. ‎În seara asta...
‎aceeași glumă, versiunea Monterrey.
‎Aceeași glumă...
‎versiunea Monterrey. Exact.
‎„Místico!
‎Místico!
‎Místico nu se întorcea.
‎Îl trata cu curu' și-l ignora.
‎Dădea așa din fund.
‎„Místico!
‎Místico!”
‎Și Místico nu se întorcea.
‎Cred că asta-l face mistic.
‎„Místico!
‎Místico!”
‎Místico se întoarce...
‎și tipu-i zice: „Du-te dracu', fătălăule!”
‎Gata.
‎Ce moment!
‎Mă maturizez.
‎Sunt cel mai bun comedian din lume ‎și mă maturizez.
‎Am aflat cum e să fii adult.
‎Știu cum e.
‎Realizezi ce porcării făceai ‎în copilărie. Asta înseamnă să fii adult.
‎Dacă voi credeți că nu făceați asta,
‎e pentru că sunteți imaturi.
‎Ce proști suntem!
‎Ne naștem proști. ‎De-asta mergem la școală,
‎să nu mai fim proști.
‎Natura e înțeleaptă.
‎Știe...
‎că suntem proști.
‎De-aia ne protejează și ne apără.
‎Mâna sus, nu vă sfiiți...
‎dacă sunteți copil sau știți unul
‎care-a căzut de la 1 și n-a pățit nimic.
‎Unde sunt băieții?
‎Bun, avem câțiva.
‎Tipul cu ochelari. Cum te cheamă?
‎Emanuel.
‎Tu ai căzut sau alt copil?
‎Tu ai căzut, nu? Normal.
‎Zi răspicat: „Eu am căzut!”
‎Bun. Cum ai căzut, Emanuel?
‎Ai căzut...
‎pe scări.
‎Deci nu erau scări.
‎Ca un cățeluș... Nu înțeleg.
‎Erai la etajul unu?
‎Aveai o scară, dar au luat-o. ‎Unde locuiai?
‎Într-o casă Lego sau ceva?
‎Și memoria ta nu mai știe...
‎Deci ți-a zis că scara era acolo.
‎Și te-ai prăvălit.
‎Câți ani aveai
‎când s-a întâmplat? Șase? Bine.
‎Aveai părinți cretini, nu?
‎Și-au zis: ‎„Ia-i scara, ce se poate întâmpla?
‎Puștiul știe. Vede. O să fie bine.”
‎Dar n-ai pățit nimic, nu, Emanuel? ‎Din fericire, ești aici.
‎Mă bucur. Fii atent...
‎Nu zic că e amuzant când cade un copil.
‎Dimpotrivă, e foarte amuzant.
‎E adevărat când se spune ‎că sunt făcuți din cauciuc.
‎Când cade, copilul se rostogolește
‎Și...
‎„Hai să bem niște suc.”
‎Nu-și bat capul.
‎Dar mama e isterică. „A căzut!
‎Micuțul meu Emanuel a căzut!
‎De la etajul unu, n-avea scară.
‎Nu știu, a căzut.
‎Am luat scara ca s-o curățăm. ‎Nu știu ce s-a întâmplat.
‎Sunt șocată.
‎Șocată. Uite, pune mâna pe mine.
‎Da, purta uniforma. ‎Ce tembel, o s-o murdărească.
‎Mâine e ziua de uniformă.”
‎Copiii pot păți asta.
‎Șansele să nu se rănească-s mari.
‎Un om în vârstă nu poate cădea așa.
‎Da. Nu că bătrânii sunt înțelepți, ‎dar au grijă să nu cadă.
‎Vine o vârstă când căzăturile ‎și Ebola nu sunt prea diferite.
‎Sunt la același nivel. ‎Nu zic că e amuzant când cad bătrânii.
‎Ci foarte amuzant, căci... cad încet.
‎Introducere, cuprins, încheiere.
‎Întrebări, răspunsuri, tot tacâmul.
‎Cică: „Bun...
‎Încă o zi, încă un bănuț. Bagă!
‎Îmi ia toată ziua să ajung la magazin. ‎S-o facem!
‎Drace!
‎Drace! Ce e cu caldarâmul ăsta misterios?
‎Ce se întâmplă? Am calculat greșit. ‎Ce mama...
‎Da, a început.
‎A început căderea.
‎Ziua unu.
‎E ca și cum te-ai apleca, ‎dar mai repede. Așa.
‎Mă ajută cineva?
‎Ajutor! Și eu port uniformă!
‎Uniformă de lucrător ‎la supermarket. Ajutor!”
‎E bine să ne împărtășim prostia,
‎fiindcă ne maturizăm. ‎Emanuel, azi ai devenit...
‎adult. Felicitări!
‎Vă voi spune una dintre prostiile mele,
‎prima mea beție.
‎S-a întâmplat la 16 ani.
‎Dacă sunteți minori, nu beți.
‎Nu vă drogați. ‎Nu faceți nimic. Nu existați.
‎E o vârstă oribilă.
‎O poveste cu trei personaje: ‎Alex Fernández și doi prieteni.
‎Unul e Miguel. ‎Numele celuilalt nu-i ăsta,
‎dar, la final, o să-i spunem Vomitrón.
‎Alex Fernández, Miguel și Vomitrón. ‎Eram în oraș.
‎Eram gata de acțiune. ‎Aveam bilete la film.
‎Brusc, Miguel are o sclipire de prostie.
‎Știți ce spun?
‎Vine de-aici, din lobul ăsta.
‎De aici vine toată prostia.
‎Partea asta a creierului te face să spui:
‎„Hai cu mașina pe trotuar.”
‎În ce a constat planul lui Miguel? Simplu.
‎Părinții ne-au lăsat la film, ‎ne-am făcut că intrăm,
‎dar am mers la magazin,
‎am cumpărat băutură, am luat un taxi,
‎ne-am dus la petrecere la Gordo,
‎am dat pe gât alcool ‎cât am putut în 45 de minute...
‎și ne-am întors la cinema. ‎Trebuia să meargă ca uns.
‎Nimeni nu s-ar fi prins de plan.
‎Era beton.
‎Deci ne-au lăsat la cinema
‎și ne-am făcut că intrăm.
‎Ne-am făcut tot mai mici...
‎Am luat taxiul și ne-am dus la un Oxxo,
‎am cumpărat tărie ieftină,
‎niște votcă...
‎Pe vremuri, nu era Four Loko.
‎Tinerii râd.
‎Cei mai în vârstă zic: ‎„Four Loko? Ești ‎loco,‎ nu mă prind.”
‎Stați liniștiți.
‎Vă explic.
‎E o băutură oribilă,
‎la fel de bine poți spăla podelele cu ea.
‎Am cumpărat votcă ieftină
‎care, de departe,
‎părea că are un rus pe etichetă,
‎îmbrăcat în blană și ucigând un elan.
‎Votkinski!
‎De aproape, ‎vedeai că e un tip din Monterrey.
‎În haină de blană. „Frate, e ger!”
‎Monterrinski.
‎Niște suc de struguri,
‎care, de fapt, era o scârboșenie mov.
‎Ceva de ciugulit
‎și ne-am dus la petrecerea ‎de adolescenți la Gordo.
‎E vreun adolescent aici?
‎Vă urăsc.
‎Cea mai nașpa perioadă din viața mea.
‎Ești mereu în călduri.
‎N-ai bani, n-ai stimă de sine. ‎N-ai nimic, e oribil.
‎Ajungem la Gordo.
‎La vârsta aia, vrei să fii adult.
‎E oribil. Fetele fac așa...
‎„Să mor, o urăsc.
‎Urăsc biologia.
‎E grea și inutilă.
‎O urăsc. Stai, că e invers. ‎Ce proastă sunt.”
‎Toată lumea dansa,
‎dar ciudat, în cerc, ‎de parcă era un ritual.
‎Doi dansau în mijloc,
‎se făceau de râs, apoi s-au dus înapoi.
‎Și tu stăteai acolo ca prostul.
‎Știți ce e nasol? ‎Mereu e un maimuțoi
‎care face poante pe ring ‎și toți îl iubesc.
‎„Vine Carlitos? Sper. E cel mai tare.”
‎„Uite-l.”
‎„Sper că face dansul ‎cu vânzătorul de taco.”
‎„Cu ananas, Carlitos.”
‎„Carlitos e tare.”
‎„Păcat că e înfiat.”
‎Copiii sunt răi.
‎Aplauze pentru toți copiii înfiați.
‎Oriunde-ați fi.
‎Înfiați, nu cumpărați. Deci...
‎Eram la beție la Gordo.
‎Am băut cât am putut de mult.
‎Un litru toți trei.
‎Rezolvat!
‎Am simțit că-și face efectul.
‎Pentru prima dată,
‎am simțit că-mi iese un monstru din burtă.
‎De parcă...
‎îmi ieșea prin burtă.
‎Și preia controlul asupra vieții tale.
‎„Iată-mă, Alejandro. Sunt alcoolul.”
‎„Ce faci?” „Stau aici până divorțezi.”
‎„Totul se învârte cu mine. ‎Ce se întâmplă? Ajutor!”
‎Dar totul mergea bine.
‎Ne-au lăsat la film.
‎Totul mergea ca uns. ‎Eram beți turtă la film.
‎„Ce e, cucoană?
‎La ce te holbezi? Vezi-ți de viața ta!
‎Iubesc viața. Pupă-mă.”
‎Dar am uitat un detaliu minor, ‎ne lua mama lui Vomitrón.
‎Oprește mașina.
‎Oare ce credeam, că ne ia vreo trăsură?
‎Vine mama lui Vomitrón.
‎Noi trei eram mangă.
‎Atunci au început problemele.
‎Atunci a început prostia.
‎„Suntem mangă, frate. ‎De ce-am făcut asta?”
‎„Acum ce facem?”
‎„Pune-ți fise în gură. Trece beția.”
‎Eram ca niște pușculițe.
‎Slavă Domnului că aveam economii.
‎Până a renăscut Miguel,
‎ca pasărea Phoenix.
‎„Stați calmi.
‎Am un plan.
‎O păcălim noi pe femeia asta de 47 de ani.
‎Fiți calmi.
‎Vomitrón, o fac pe maică-ta.
‎Am un plan. Ne ținem respirația.”
‎„Vezi? Așa.”
‎„Perfect.”
‎„Cum a fost filmul?” ‎„Scuze, noi suntem mangă.”
‎Planul nostru a ținut 10 secunde.
‎Mama lui Vomitrón s-a enervat.
‎Cică: „Sunteți beți?” Noi am zis că nu.
‎Atunci începe tocmeala cu adulții.
‎Întâi, zici: „Nu suntem beți.” ‎Adulții se enervează...
‎și tu te tocmești mai abitir.
‎Așa au apărut marile imperii.
‎Așa a apărut civilizația mayașă.
‎„Ai băut?” „Nu, amețito.”
‎„Nu? Tâmpitul ăsta e dezbrăcat!” Bine...
‎Touché!
‎„Poate că...
‎E posibil...
‎să fi băut ceva.
‎Una mică, la trei paie.
‎Paie mici, de cafea, doamnă.”
‎Pe-atunci, nu omorau țestoasele.
‎„Doar una mică.”
‎„Mică? Duhniți.”
‎„Bine, o băutură medie. Mulțumită?”
‎Cum ne tocmeam noi așa, ‎am făcut o pauză
‎ca să evaluez situația. ‎Eram într-un Cutlass oribil,
‎o rablă urâtă și veche.
‎Fiind Cutlass, deja puțea a băutură...
‎de la dealer. „Miroase a coniac, vezi?”
‎A început să plouă. ‎Mama lui Vomitrón o ținea danga.
‎Vomitrón stătea acolo și accepta tot.
‎„Da, mamă.”
‎Miguel a adormit...
‎„Nu e mama mea.
‎Îmi bag picioarele, nu-mi pasă.”
‎La radio era „La Calle de las Sirenas”. ‎Imaginați-vă.
‎Ai 16 ani, e prima ta beție
‎și cântă „La Calle de las Sirenas”.
‎Te tulbură la cap. Stăteam acolo
‎și eram certat:
‎„Nu pot să cred! Cum ai putut?”
‎Stăteam acolo...
‎Sirene
‎În lumina Lunii
‎„Da, doamnă.”
‎Stele
‎Îmbibate
‎În vopsea
‎O mie de prințese dansează ‎Înveșmântate-n rochii...
‎A fost greu să fiu acolo.
‎Dar și lui Vomitrón îi era greu.
‎Era cam țeapăn.
‎Ciudat, era ca o gelatină. ‎Capul nu se mișca, doar corpul.
‎Era centrul lui de greutate. ‎Se concentra.
‎La curbe stătea așa.
‎Denivelare.
‎Și nimic.
‎Brusc, i se mișcă capul.
‎Ca țumburușul de la oala sub presiune.
‎Fasolea e gata!
‎Vrea să deschidă geamul.
‎Dar mașina era o rablă, da?
‎Geamul era blocat.
‎Abia se mișca.
‎Apoi se ridica din nou.
‎Cu geamul la jumătate,
‎am auzit cea mai impresionantă râgâială
‎din toată cariera mea de bețiv.
‎S-a auzit doar atât...
‎și gata.
‎Doar atât.
‎Ca și cum ai vărsa un galon de suc.
‎Nimic de genul...
‎Nu.
‎Nimic de genul...
‎Nu.
‎Nu m-a pus să-l țin de cap, nimic.
‎Jur, am auzit doar atât...
‎„Am lovit un porumbel? Ce e?
‎Nu ucide animalele, la dracu'!
‎Oamenii sunt atât de egoiști!”
‎Mă întorc și tot parbrizul...
‎era plin.
‎Pe interior.
‎Și pe exterior.
‎O minune a științei.
‎Voma s-a împrăștiat pe parbriz,
‎a ieșit,
‎a zis că e OK afară ‎și s-a întors înăuntru.
‎Totul era mov.
‎Cu bucăți albe.
‎Știți voi, Vomitrón a vrut Pingüinos.
‎Iată Picassoul dvs., domnule.
‎Maică-sii nu i-a picat bine, normal.
‎„Este...”
‎„Calmează-te, mamă...”
‎A tras pe dreapta.
‎Atunci a început stupiditatea extremă.
‎Am înnebunit. Am încercat s-o îmbunez:
‎„Uitați, dnă Vomitrón, chestia e că...
‎Am mers la Gordo
‎și știți cum e acolo...
‎A fost jalnic. Am ajuns acolo
‎și era așa de plictisitor ‎că am început să căscăm.
‎Când căscam, ‎ne-au îndesat băutură pe gât. Exact.”
‎Femeia a luat-o razna. A început să urle.
‎Atunci, Vomitrón...
‎în numele credinței...
‎în numele iubirii...
‎direct din suflet,
‎vrând să reatașeze cordonul ombilical...
‎care fusese rupt de context...
‎își scoate tricoul
‎și începe să curețe parbrizul.
‎Exact.
‎Interiorul.
‎Și puțintel pe-afară.
‎Făcea așa.
‎Cu tricoul lui imitație Aéropostale...
‎enervând-o și mai tare.
‎Cine spăla tricourile lui Vomitrón?
‎Femeia nu mai rezista. Se dă jos.
‎Urla cuvinte dureroase.
‎„Știi ce? De-aia am divorțat de taică-tău.
‎Așa făcea și el!
‎Ești exact ca el. ‎Divorțez și de tine. Te urăsc!”
‎Încerca să-și descarce nervii ‎pe cineva, se întoarce și fiul ei...
‎Îl vede pe Miguel, dormind, apoi pe mine.
‎Mă ia de tricou...
‎și zice: „Alejandro!
‎Ce-ai în capul ăla?
‎Ce dracu' ai în capu' ăla?”
‎Eu zic: „Ce-am în cap?
‎Am 16 ani, n-am nimic în cap.
‎Dar dacă vreți un răspuns, ‎știți ce-am în cap?
‎În mașina asta oribilă,
‎cu fii-tu care vomită și tu țipi la mine,
‎ăsta doarme, știi la ce mă gândesc?
‎O mie de prințese dansează ‎Și zboară înveșmântate-n rochii”
‎Sunt jucători în seara asta? ‎Ador jocurile video.
‎Unde sunteți?
‎Acolo stau virginii.
‎Cei care vă spuneți...
‎„Nu ne face virgini, nu-i corect.
‎Nu e adevărat.
‎Nu suntem virgini. ‎Ne-o tragem rar. Gata!”
‎Jocurile video nu mai sunt ‎doar pentru virgini.
‎Cei care joacă sunt violenți. ‎Suntem nebuni.
‎Ați văzut vreodată doi prieteni ‎jucând FIFA? E o nebunie.
‎FIFA, jocul cu fotbal.
‎Deși sunt prieteni, își pierd controlul.
‎„Prietene.
‎Vrei să stăm la tine în dormitor...
‎și să jucăm FIFA? Vrei?”
‎El ce răspunde?
‎„Să moară mă-sa, hai!
‎Te fac varză.
‎Vreau să penetrez ceva...” Stai...
‎„Nu mă inviți la cină întâi?” ‎„O să-mi vâr scula...”
‎E groaznic.
‎Jocul e violent.
‎Provoacă violență.
‎Când unul înscrie, se dă reluarea.
‎Doar cel care a înscris ‎poate opri reluarea.
‎E hitlerism. E o nebunie.
‎E umilitor când înscrie celălalt.
‎„Gol!”
‎Dacă ai putea spune: „O opresc eu!
‎Știu cum să opresc reluarea.”
‎„Gol!”
‎„Gata, boule!”
‎„Gol!”
‎Prietenul tău nu vrea să renunțe,
‎e un moment de glorie.
‎Te ia la mișto. ‎Stai acolo și el se bucură.
‎„Gol!
‎Gol!
‎Cine e cel mai tare?
‎Gol!
‎Ți-am adus un dar.
‎Certificatul de naștere. ‎Sunt tăticul tău. Gol!”
‎E absolut oribil.
‎„Ți-o fac eu.” Ce e asta?
‎Știu ce înseamnă, dar ce este?
‎Nu ne ascultăm ce spunem.
‎Imaginați-vă că ar fi adevărat...
‎Că jocul FIFA s-ar termina amical.
‎Da?
‎Bine.
‎Da? „Bine, calmează-te.
‎E doar un joc.
‎Nu exagera. Bună ziua, doamnă!
‎Noi jucam FIFA. Da, ne relaxăm.
‎Pâine și brânză sună bine.
‎Fără sos pentru el.
‎Da, doamnă.”
‎„Omule, nu mai plânge.
‎În plus, e vina ta.
‎E vina ta, omule. N-ai coordonare,
‎din moment ce-ai căzut de la etajul unu ‎că ți s-a luat scara.”
‎Trăim în lumea opiniilor.
‎Acum toți au opinii.
‎Când am zis că sunt cel mai bun comedian, ‎știu ce-ați gândit.
‎Nu? Aveți o opinie.
‎E bine să avem opinii.
‎Cred că e prea mult.
‎Dacă nu știți, site-urile porno ‎au secțiune de comentarii.
‎Acolo...
‎pe site-urile porno,
‎e secțiune de comentarii.
‎Oamenii comentează.
‎Să respect opinia cuiva ‎cu pantalonii-n vine?
‎E cam aiurea. „Nu, nu sunt de acord.”
‎Ce e în neregulă? Acum oamenii comentează.
‎Site-urile porno au secțiune ‎de comentarii.
‎„Femeia nu era pasională.”
‎Scuză-mă, Guillermo del Toro...
‎dacă nu ți-a plăcut opera de artă.
‎„Nu mi-a plăcut finalul.”
‎„Nu mi-a plăcut finalul.” Am citit acolo.
‎În plus, toți știm
‎că filmele porno se termină la fel.
‎Absolut la fel.
‎Se termină cu lacrimi de tristețe.
‎Totul se termină...
‎cu tine plângând.
‎„Nu mi-a plăcut finalul.”
‎M-a pus pe gânduri.
‎Da, ar fi bine
‎dacă filmele porno ‎ar avea un final mai artistic.
‎Tu te rezolvi
‎urmărind finalul filmului
‎cu o scenă de final majoră.
‎Ar fi tare să vezi ‎un film porno și tipul să facă așa...
‎Așa, nu?
‎Iar fata așa...
‎„Văd oameni morți.”
‎Ar fi grozav.
‎E o perspectivă.
‎Când spun că toți au o opinie,
‎și nu-mi pasă,
‎are legătură cu modul ‎în care-am fost crescut.
‎Sunt rezistent la orice opinie
‎căci m-am născut într-o familie mare.
‎Sunt mezinul dintre șase frați.
‎Mezinul din șase. Cel mai mic!
‎Toți au încercat să mă educe. ‎Am crescut cu opiniile tuturor.
‎Când eram mic, am spus:
‎„Tată!
‎Vreau să fiu actor.”
‎Și tata, direct din suflet,
‎a spus, empatic, motivându-și fiul, ‎ce-ar spune orice tată:
‎„Am înțeles, o să fii gay!
‎De ce nu inginer, ca fratele tău,
‎sau inginer ca fratele tău ‎sau inginer ca fratele tău?”
‎„Eu sunt psiholog.” ‎„Taci, acu' vorbim de ingineri.”
‎Suntem șase.
‎Adică părinții mei ‎au făcut sex de șase ori. Grețos.
‎Cel puțin de șase ori.
‎De cel puțin șase ori, tata ‎i-a zis mamei: „Hai, iubito!” De 6 ori!
‎Am crescut cu toate aceste opinii, ‎dar vă spun...
‎Dacă aveți un vis ‎și vreți să realizați ceva,
‎vreți să schimbați ce faceți,
‎trebuie să aveți un sprijin, orice-ar fi.
‎Din fericire, dintre frații mei
‎unul m-a sprijinit mereu.
‎E rar, nu găsești mereu pe cineva
‎care să te sprijine necondiționat.
‎Cred că are de-a face cu...
‎Poate sună ciudat, nu vă strâmbați,
‎dar o fi din cauză ‎că s-a născut cu o dizabilitate.
‎Unii râd în spate, e bine.
‎„A zis «dizabilități», hai să râdem.
‎Ce cuvânt amuzant.”
‎Poate sună ciudat, dar fratele meu, Pedro ‎s-a născut cu o dizabilitate.
‎Are paralizie cerebrală.
‎Are o dizabilitate intelectuală și fizică.
‎Mereu a avut inteligența ‎unui copil de 12 ani.
‎Deci, când avea șapte ani, era un geniu.
‎Nu asta e ideea.
‎Să nu divagăm.
‎Ideea e că pe afurisitul ăla ‎l-au iubit toți mereu.
‎Mereu a fost lăudat. ‎„Vrei să fii actor? Cum să nu!”
‎A avut parte doar de dragoste.
‎Fiți atenți...
‎Am mers la film.
‎L-am dus să vadă ‎Suicide Squad ‎și i-a plăcut. Despre atâta...
‎dragoste necondiționată vorbim.
‎El m-a sprijinit mereu. ‎Ar trebui să aveți pe cineva așa.
‎Mereu am zis că comedia ‎e ca o scară imensă
‎cu multe trepte.
‎Trebuie să le urci una câte una ‎și trebuie să fii sprijinit.
‎Un pas important e primul show special.
‎Nu știu dacă ați văzut, dar am avut ‎un show special acum câțiva ani
‎pe Netflix.
‎Poate că l-ați văzut.
‎Da, unii l-au văzut. Super.
‎Nu vă condamn, n-a fost mare lucru.
‎Acum e mult mai bine.
‎Îmi amintesc bine ziua lansării.
‎A fost o zi specială.
‎Eram în Hermosillo,
‎terminam un turneu.
‎Un turneu fără spectatori.
‎Un turneu... la care n-a venit nimeni.
‎Doar vreo 35 de oameni.
‎În total, în toate orașele.
‎Treizeci și cinci de oameni.
‎Se termină show-ul din Hermosillo, ‎merg la hotel,
‎fiindcă n-ai ce face în Hermosillo și...
‎am primit un telefon
‎care mi-a schimbat viața.
‎M-a sunat sora mea
‎și mi-a zis: „Știu
‎că azi se lansează show-ul tău ‎și că e important,
‎dar am o veste.
‎Pedro, fratele nostru,
‎a aflat că are cancer la esofag.”
‎Și...
‎Știu ce gândiți acum.
‎Gândiți: „Acum începe cu dramatismul.”
‎Da, o să fiu dramatic.
‎Bine-ați venit, ați plătit pentru cancer.
‎Asta e, suntem aici.
‎Bine-ați venit în Cancerești. Să vorbim...
‎E ciudat, căci mi-au dat vestea
‎și primul lucru la care m-am gândit ‎a fost: „De ce?”
‎E prima întrebare pe care ți-o pui.
‎„De ce fratele meu
‎care n-a mințit, nu s-a drogat, ‎n-a băut, i-a iubit pe toți?
‎De ce el și nu Donald Trump?” ‎Zic și eu.
‎N-am niciun răspuns.
‎E ciudat că vorbesc despre cancer,
‎dar cred că trebuie să vorbim
‎fiindcă e o boală răspândită.
‎Dar, nu știu de ce, ‎nimeni nu vorbește despre el.
‎E o afecțiune șoptită.
‎Să vedem. ‎Obezitate, hipertensiune, diabet,
‎principala cauză a decesurilor.
‎Am văzut că diabetul este ‎un subiect tabu. „Hei...
‎dragă Luis, ce pot să spun?
‎Ei bine...
‎Dacă ai nevoie de ceva...
‎mai puțin mâncare, ‎suntem alături de tine.”
‎Dar nu e așa.
‎Cu Luis nu e așa.
‎Nu spun că nu e o boală oribilă.
‎Dar am învățat să trăim cu ea ‎și despre cancer nu vorbim.
‎Ridicați mâna,
‎nu vă sfiiți, dacă...
‎aveți cancer sau știți ‎pe cineva cu cancer.
‎Ridicați mâna ‎și țineți-o așa ca să vedem...
‎Țineți-le sus.
‎Restul, care n-ați ridicat mâna, ‎uitați-vă în jur
‎și la cei cu mâna sus.
‎Cancerul există.
‎Mersi. Dar nu vorbim de el.
‎E un proces urât
‎și am realizat că familia ‎ori se destramă, ori stă unită.
‎Din fericire, a mea a fost unită.
‎Relațiile s-au întărit. Cred că...
‎Da, s-a unit serios.
‎Patru grupuri de WhatsApp.
‎Aceeași familie, ‎patru grupuri de WhatsApp.
‎Vedeți grupul oribil de familie ‎pe care-l aveți pe WhatsApp?
‎Înmulțiți cu patru. Ăsta eram eu.
‎Uniți. Un grup îi avea pe toți.
‎Frații, părinții,
‎unchii, câinii...
‎Toată lumea.
‎Un grup motivațional!
‎„Da, o să luptăm. O să fie bine.
‎Cancer începe cu «c» de la curaj. ‎Să văd ce poți!”
‎Ăsta era unul.
‎Apoi, mai era un grup
‎care spunea: „Nu e a bună.
‎Nu le spuneți câinilor. ‎Ne descurcăm noi, nu le spuneți câinilor.”
‎Mai era un grup mic, ‎unde trebuia să plătești.
‎Oamenii plecau mereu.
‎„Cutare a părăsit grupul.”
‎Și ultimul, ‎cel pe care trimiteam eu meme-uri
‎pentru motivație. În ăla eram eu.
‎E ciudat să ai o familie așa unită.
‎E ciudat că situația a fost grea
‎tocmai când eram mai uniți.
‎E tare ciudat.
‎Era nevoie de sânge ‎pentru operația fratelui meu.
‎Nu știu dacă știți ceva de operațiile ‎pentru cancer de esofag. Sunt...
‎foarte dure.
‎Extirpă esofagul odată cu tumoarea.
‎Apoi, construiesc un esofag din stomac.
‎Se poate.
‎Îi poți spune medicului: ‎„Vreau o mână aici.
‎Ia uitați-vă cum o folosesc.”
‎Era nevoie de sânge ‎pentru operație.
‎Unul dintre frații mei scrie pe grup:
‎„Eu nu donez, am sânge albastru.”
‎Pe bune?
‎Am citit mesajul
‎și fiind comedian...
‎m-am simțit insultat.
‎„Tu ești inginer.
‎Fă inginerie, nu te băga peste mine!”
‎M-am enervat și mi-am zis:
‎„Trebuie să am ultimul cuvânt.
‎Eu fac poanta.”
‎Așa că scriu:
‎„Eu nu donez pentru că am sifilis.”
‎Nu-mi păsa.
‎Nu mi-am dat seama ‎că postasem pe grupul cu copii.
‎Cică:
‎„Ce e sifilisul, unchiule?”
‎„Stai puțin, verișoară. ‎Mă interesez. Uite niște poze.”
‎Și le-am primit.
‎E greu să donezi sânge. Pe bune.
‎E mai ușor să primești viza.
‎Măcar există șansa s-o primești.
‎Îți dau un chestionar
‎cu multe întrebări. Începe prietenos.
‎Sună așa chestionarul: „Hai, bagă.
‎Sunt binevenite ‎toate tipurile de sânge. Bagă!”
‎Încet încet, începe grozăvia.
‎Prima întrebare. „Vă simțiți bine azi?”
‎„Da.” Nu-i așa?
‎„Da, a intervenit ‎treaba cu cancerul, dar...
‎Cu «c» de la curaj. Da.”
‎Următoarea întrebare.
‎„Sunteți răcit?
‎Vă curge nasul? Vă simțiți...”
‎„Nu, mă simt grozav.”
‎„Vă doare burta, stomacul, intestinele?”
‎„Nu.”
‎Următoarea întrebare. ‎„Sunteți homosexual?”
‎„De ce țipi la mine, chestionarule?”
‎Pe bune,
‎ce dacă eram?
‎Dacă ești gay, ‎îți curge frapuccino prin vene?
‎„Nu.
‎Nu mă mai simt bine. Jumătate de punct.
‎Voi fi corect cu chestionarul. Așa.”
‎Următoare întrebare. ‎Jur că am avut întrebarea asta.
‎„Ați folosit vreodată ‎jucării sexuale însângerate?”
‎Cum vine asta?
‎Știu ce-nseamnă, dar cum vine asta?
‎Sună a petrecere cu senatori.
‎Cum funcționează ‎o jucărie sexuală însângerată?
‎Te duci la sex shop, cumperi un dildo, ‎îl înmoi în sânge...
‎și zici: „Nu-mi pasă. Îl folosesc.”
‎„Nu.”
‎Următoarea întrebare. ‎„Ați fost violat recent?”
‎Lăsați „violat”...
‎dar „recent”?
‎Chestionarul ăsta nu ține minte. ‎Uită exact ca Mexicul.
‎E nasol.
‎„Recent!”
‎Cea mai nasoală parte asta e: ‎„Ați fost violat recent?”
‎Scriu: „Da...
‎Am jucat FIFA și-am pierdut. ‎Știi cum e.”
‎În fine...
‎N-am donat sânge, dar nu vă spun de ce.
‎Nu fiți curioși.
‎M-am dus la fratele meu la spital. Cred...
‎că a fost unul dintre momentele critice ‎ale întregului proces.
‎Momentul în care l-au dus la operație.
‎E intens. E greu să vezi pe cineva
‎atât de drag dus la operație
‎cu 50% șanse de a supraviețui,
‎50% de a muri,
‎și zero procente n-au răspuns. ‎Imaginați-vă.
‎Astea sunt datele.
‎L-au luat pe fratele meu
‎și fiecare am reacționat în felul nostru.
‎Încă o lecție pe care am învățat-o.
‎Reacționăm diferit la cancer.
‎Dacă vrei, faci glume. Dacă vrei, plângi.
‎E în regulă, nu putem controla reacțiile.
‎De aceea vorbesc acum despre asta.
‎Comedia ne ajută ‎în situații pe care nu le înțelegem.
‎L-au luat pe fratele meu
‎și unii plângeau, unii discutau...
‎Eu? Eu n-am înțeles ce se întâmpla.
‎M-am sprjinit de un perete.
‎Simțeam că mă sufoc.
‎Vă jur,
‎e important ca familia să fie unită
‎pentru că treceam ‎prin cel mai greu moment,
‎când, brusc, ‎nepoata mea de 12 ani mă vede,
‎vine la mine
‎și-mi dă
‎cea mai mare îmbrățișare.
‎Cea mai drăgăstoasă ‎pe care-am primit-o,
‎cea mai sinceră îmbrățișare
‎și a zis: „Unchiule...
‎stai liniștit,
‎te vei vindeca de sifilis.”
‎Genial.
‎Copiii ăștia...
‎Aș vrea să vă spun ‎că povestea are final fericit.
‎Dar, din păcate, după un an jumătate
‎de cancer de esofag ‎care ne-a distrus viețile
‎mie și familiei,
‎fratele meu, Pedro, a murit.
‎După zece chimioterapii, ‎40 de radioterapii
‎și o operație
‎după care și-a revenit grozav.
‎Nicio clipă
‎într-un an jumătate ‎în timpul tratamentului
‎nu a încetat să ne iubească,
‎să ne susțină.
‎Ca să vă dați seama
‎ce suflet mare avea,
‎începuserăm de mult tratamentul,
‎slăbise mult, avea pneumonie
‎și a trebuit internat.
‎În noaptea aia am stat cu el la spital.
‎Și...
‎asistenta îl spăla și-l îmbrăca
‎și schimbau o vorbă. ‎Pedro era tare vorbăreț.
‎Și...
‎Îi zice asistentei:
‎„Îl știi pe Alex Fernández?”
‎Asistenta cică: „Cine e ratatul ăla?”
‎N-o condamn.
‎Și...
‎Fratele meu îi zice:
‎„Nu știi cine e? E tipul de-afară.
‎E comedian.
‎De fapt, e cel mai bun comedian din lume.”
‎Și...
‎Dacă așa zice Pedro...
‎îl cred.
‎Vă mulțumesc.
‎Noapte bună!
‎SCENARIUL ȘI INTERPRETAREA ‎ALEX FERNÁNDEZ
‎Mulțumesc pentru prezență.
‎La dracu' cu canceru'! Noapte bună!
‎ÎN AMINTIREA LUI PEDRO, ‎CEL MAI BUN FRATE DIN LUME