Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jak jsme slíbili, The Black Donnellys jsou zpět.
Zpívají pro rekord.
Místní irská hospoda se zapsala do knihy rekordů.
Vytvořili rekord za nejdelší nepřetržitý koncert.
A my jsme překonali světové rekordy.
Více než 360 hodin živé hudby.
Vytvořili jste Guinnessův světový rekord.
Mám další světový rekord za nejdelší hru na kytaru, pět dní.
Budou hrát jakkoli dlouho.
No, slovy Bachman Turner Overdrive,
„Ještě jste nic neviděli.“ Na zdraví, Seane.
Představíme vám kapelu. Zdravím. Já jsem Dave.
Já jsem Dave, jak to jde? A my jsme The Black Donnellys.
Hrajeme spolu už 12 let.
Hráli jsme ve všech zemích Evropy, napříč Státy i v jihovýchodní Asii.
- A ve všech hrabstvích Irska. - Ve všech.
Více než jednou.
Máme dva světové rekordy.
První rekord patřil Daveovi, za maraton hraní na kytaru, 114 hodin.
Druhý byl nejdelší koncert, který se kdy konal, a to 372 hodin.
A tohle bude náš třetí rekord.
Když poprvé lámali světové rekordy,
přišli s tím a všichni se do toho zapojili
a pak se o tom zase mluvilo: „Jak to překonáme?“
A on říká: „Půjdeme do všech států v Americe.“
Zase se pouštějí do něčeho megalomanského.
I ta logistika mě napadla, jak to myslíte? To je…
Objížděl jsem s nimi Irsko vzadu v dodávce a je to dřina.
Lidi jenom mluví o tom, co dělají.
Většina lidí se nezvedne a neudělá to.
Světové rekordy nejsou snadné.
Proto se jim říká světové rekordy. Má je jen pár lidí.
Chtěli jsme vyjet na turné do Států.
Ten rekord byl 50 koncertů, 50 států za 50 dní.
Říkal jsem si, že to zvládnu, zvládneme to, není problém.
A oni přišli s tím šíleným nápadem,
že uděláme Guinnessův rekord a projedeme všechny státy
s aspoň jedním koncertem za míň než 40 dní.
To se ještě nikomu nepodařilo. Jednotlivci, skupině, žádnému umělci.
Fajn, tady je nápad. Začneme na domácí půdě,
což je Rí Rá Las Vegas v Mandalay Bay.
A skončíme v Arlene's Grocery v New Yorku.
A ve všech státech mezi tím, v každičkém zákroutí…
- Zákroutí? - Já řekl zákroutí?
Každičkém zákoutí.
Za necelou hodinu můžeme vyrazit a jen potřebujeme vědět od vašeho týmu,
jak přesně máme zdokumentovat tohle všechno
a ty věci, o kterých mluvíme.
Guinness nám ten rekord nepotvrdil, než jsme začali.
Největší jejich otázky byly, co přesně představuje koncert,
kolik lidí musí být na každém místě a jak to máme sledovat,
abychom se ujistili, že si světový rekord zasloužíme
na konci téhle monumentální cesty.
Volali jsme si asi čtyři nebo pět měsíců, než jsme to dali dohromady,
a obvolávali místa konání: „Zdravím, děláme tohle,“
a představujeme se, říkáme jim, co přesně hledáme.
Davové věnovali neuvěřitelně času, než to dali dohromady.
Je to jejich sen,
ale musí pokrýt neuvěřitelně velké území,
60 míst za 40 dní.
To vyžaduje neskutečné plánování a logistiku.
Zvládnu to, zvládnu to!
Takhle se balí a tyhle jsou hrozně důležité, že?
Dobře, tak to tam hoď!
Když Dave zmíní nový světový rekord, trochu se uvnitř rozbrečím.
Ziggy, jsi smutný, když se vyndá kufr?
Poprvé jsme spolu byli rok
a bylo to na pět dní, dlouhých pět dní.
Tehdy to samozřejmě bylo 24 hodin.
A potom jsem mu řekla: „Jestli budeš dělat další, ať je kratší.“
Ale on pak jel na 21 dní
a pak další je samozřejmě tohle.
- Můžu si vzít… - Kdo je tvůj oblíbený?
- Táta. - To chci slyšet.
- Mami. - Mami, mami.
Máma je tvoje oblíbená na příštích pět týdnů.
Někteří lidé se otočí a řeknou: „Jak to děláš?
Vždyť je pořád pryč nebo cestuje.“
Je to práce. Smíříte se s tím, je to náš způsob života.
Když k něčemu nesměřujete společně, nebude to fungovat.
Neměli jsme tušení, co nás čeká.
Mysleli jsme si to, ale nevěděli jsme to.
Tak jo, startujeme.
1. DEN
Nejdřív chceme poděkovat, že jste přišli na náš koncert.
Je skvělé vidět takovou podporu.
Jsme za to velmi, velmi vděční, takže děkujeme.
A myslím, že můžeme začít,
teda nevíme, jestli ano, nebo ne.
Dobře, jdeme na to a uvidíme, co se stane!
Díky.
Chci vidět ruce nahoře!
Start byl skvělý, přátelé, naše rodiny byly nadšené.
Lidi z Vegas a Rí Rá se o všechny starali.
Byla to super atmosféra a bylo nám fajn
a já si říkal, fajn, tohle je začátek, odtud půjdeme jen nahoru.
Něco nebylo v pořádku a my to věděli.
Dívali jsme se z pódia dolů.
Řidič pořád seděl v baru a říkal: „Nemáme dodávku.“
Nemáme karavan.
Zahájili jsme rekord, nejde přestat. Když přestanete, o rekord přijdete.
Stáli jsme u auta, prostě: „Nasrat, jede se.“
Jeli jsme v mém autě do prvního státu, protože show musí pokračovat.
Jo!
Každopádně jsme to nakonec vyřešili,
takže aspoň víme, že máme auto, kterým pojedeme dál.
Tak to byl hektický den.
JEZERO HAVASU, ARIZONA
- Sedíme vzadu v karavanu. - Tím jsem ještě.
A vzali jsme si ložnici v zadní části.
Mysleli jsme, že jsme chytří.
Ten karavan, a to si nedělám legraci, jel takhle.
A já nahoru a dolů, odrážel jsem se od matrace.
Hodinu a půl jsem slyšel jen: „To je kurva peklo!“
Máme před sebou šest týdnů těchhle sraček.
Jo, přesně tehdy jsem si říkal:
- „Jedu domů.“ - Co to kurva děláme?
2. DEN
- To je všechno? - Ano, všechno.
Je to 1,89 dolaru.
To se mi líbí.
O něco tu jde, náš nový pokus o světový rekord.
2. DEN
Začali jsme včera v Las Vegas a bylo to trochu dobrodružství
ale naštěstí můžu říct, že jsme se sem dostali a skoro bez úhony.
NOUZOVÝ VSTUP
Náš hlavní řidič obytného vozu, Chad,
uklouzl a zlomil si prst na noze, ale vypadá to, že si ho vykloubil.
Jsme na cestě k němu, abychom mu pomohli.
Je za deset pět, takže musíme…
musíme být v sedm v Carmelu, kde se hraje.
A Carmel je 125 kilometrů daleko, takže…
Teď couvám, co jdeme dělat,
teď jedeme na jih do Carmelu,
pak vyjedeme na sever do Portlandu v Oregonu.
Necháme Chada zkontrolovat, zůstane v Mountain View
a vyzvedneme ho cestou z koncertu,
který máme v sedm hodin v Carmelu.
Mají objednaný rentgen,
takže to vypadá na hodinu a půl, maximálně dvě,
než mě tam dostanou.
A uvidíme, jak dopadne rentgen.
Musíme tě tu nechat a pak se vrátit?
Asi jo, to zní fajn, ne?
Hodně štěstí.
Společný známý říkal, že mají turné za světovým rekordem.
Řekl jsem: „Na té úrovni to podpořím.“
Byli to přátelé, kteří mě žádali o podporu.
Bylo to něco, v co jsem věřil, takže jednoduché.
Měli jsme velké štěstí, že náš hlavní sponzor bylo hotelové vinařství.
- Naložili jsme dodávku. - Dali nám spoustu červeného vína.
A sklenka červeného vína na závěr večera nikomu neublíží.
Ale dvě nebo tři láhve by mohly.
3. DEN
Bylo to tři a půl tisíce za let na Aljašku pro nás čtyři.
Museli byste mít konkrétní lety,
museli byste přiletět, odbýt si svoje,
naskočit zpátky do letadla a odletět.
Je to tak daleko a živly jsou proti vám.
Šance, že se něco stane, že se něco pokazí, byla tak kritická.
Muselo to jít hladce.
Máme letět do Anchorage v 5:30.
Řeč tvého těla, když dotelefonuješ a díváš se bez jakéhokoli…
Já nevím, ale hrajeme spolu už tak dlouho
a já se podíval a vím, že show je zrušená.
„Dobré ráno, Dave, tady Jeanne.
Jsem mimo město, vrátím se v úterý.
Omlouvám se, ale změna rozvrhu mi nevyhovuje.
V úterý k nám přijdou lidé, aby to tu slavnostně vyzdobili.
Změnit plán den dva dny předem není dobré. Díky.“
Šest hodin před plánovaným odletem
mi poslala tohle a řekla: „Tohle mi nevyhovuje.“ To byla špatná zpráva.
Máme zamluvené lety.
Za letenky platíme 3 500 dolarů. Co tady budeme dělat?
ŽIVÁ IRSKÁ HUDBA
Aljaška, let 101 do Anchorage,
tři hodiny a osm minut, 7 stupňů a částečně zataženo.
Trochu si zdřímněte, já vás šetrně probudím.
Takže jsme vstávali ve čtyři, nastoupili jsme…
Měli jsme kocovinu.
V letadle jsem usnul, jen aby mě někdo vzbudil:
„Asi za deset minut budeš zpívat U2.“
Vzápětí jsem si uvědomil, že tleskám a jdu prostředkem letadla.
- Krása. - Díky.
A byli tam všichni ti staří lidé
s polospícím výrazem: „Co je to za kretény?“
- Je to sen, neboj, to nic. - Byla to noční můra.
ALJAŠKA ANCHORAGE
Lidé, kteří žijí v Pioneer Home v Anchorage,
se dnes dočkali koncertu, který může být v novém Guinessově rekordu.
Dnes poutá pozornost pokus o koncert ve všech 50 státech.
A kapela The Black Donnelly pochází z Irska.
Včera duo předvedlo překvapivý koncert pro lidi,
kteří žijí v Pioneer Home zde v Anchorage.
Když jsme začínali, chtěli jsme hrát ve věznicích, nemocnicích,
chtěli jsme hrát kdekoli. kde se normálně nehraje.
Domov důchodců jsem opravdu nečekal.
Ne, děláme to zadarmo.
Opravdu?
Jo, jestli nám chcete dát peníze, tak pojďte a vyprázdněte kapsy.
Když jsme tam přijeli, byl Den matek. Byl jsem v domově důchodců.
A lidé měli demenci a Alzheimera, jako moje matka.
A když jsme tam přišli, tak mě to zabilo. Uvnitř jsem úplně umíral.
Vyrůstal jsem tehdy v Irsku, rodiče mi vštěpovali,
že mám mít respekt ke starším, víte?
A teď jste tady v domově důchodců
a ti lidé možná už nikoho nemají, víte,
a když těm lidem hrajete, hudba jako by v nich něco probudila.
Je zvláštní hrát na takových místech,
vy z toho máte víc než oni. Vím, že to zní divně, ale je to tak.
Když děláte tohle: „Jo, vy máte americké turné,“
všichni to mají za rock'n'roll a říkají: „New York,
Chicago, hrajete všude.“
Tohle je skutečný život té úrovně, na které hrajeme.
Potřebuju doprostřed tanečníky, prosím!
Opravdu moc díky, přátelé!
Jsou na misi překonat světový rekord
za nejrychleji odehraný koncert v malém sále
v každém z 50 států.
Po zrušení koncertu na Aljašce a pak hraní v domově důchodců
jsme to zvládli, cítili jsme se pak skvěle,
a pak jsme se dozvěděli, že Guinness ten pokus uznal.
Schválili nám to pro Guinnessův světový rekord, ano,
což nad námi nějakou dobu viselo.
Jen čekání, jestli to teď může být všechno oficiální.
Takže jsme to rozjeli.
5. DEN
STŘEDNÍ ŠKOLA
VÍTEJTE V IDAHU
Takže letíme z Idaho Falls do Honolulu.
A přestupujeme v Salt Lake City.
Jdeme k letadlu, všechno je skvělé.
Procházíme celou bezpečnostní kontrolou. Čekáme na odlet.
„Máme problém s letadlem. Bude mít tři hodiny zpoždění.“
Protože jsme se k němu přiblížili.
Říkali, že to bude čekání tak na dvě hodiny.
- Tenhle let? - Jo.
Takže pak nestihneme náš navazující let do Honolulu.
- Co budeme dělat? - Protože to bylo v noci.
V Google Maps je to tři hodiny jízdy.
Ahoj, Jesse, jak se máš?
Máš klíčky od toho SUV?
Jesse, vylez z postele!
Zrušili nám let. Potřebujeme odvoz do Salt Lake City, promiň.
Jo, může někdo z vás, velmi rychle,
přijet a vyzvednout nás na letišti
a odvézt nás do Salt Lake City?
Neletíme, jedeme autem.
A taky začínáme mít hlad.
Asi o 20 minut později jsme v SUV.
Do Salt Lake City to trvá tři hodiny.
Dojedeme tam.
Honolulu, tam to vidím.
Sotva jsme stihli letadlo.
Nastoupíme do letadla.
- Jen jsem rád, že jsem tady. - Jsem rád, že to stihneme.
Bude to dobrý koncert.
6. DEN
Aloha.
Takže utíkej, běž.
Když vidíte takové místo…
Fantastické.
Z baru u silnice…
- Do Honolulu. - Jo, člověče.
- V kolika státech jsme byli? - Tohle je 10. a 11. show.
Náš 10. stát a 11. show, dobře.
Show musí pokračovat. Každý koncert se musí uskutečnit.
A cokoli se postaví do cesty, musíme prostě jít dál.
Havajci mají slovo pro to, jak jít kupředu, imua.
Tak pojďte, všichni!
Jdeme na to, hej!
Další kolo pro vás a naše fantastické tanečníky!
Sledujeme zprávy na Havajském Velkém ostrově,
kde právě došlo k erupci sopky Kīlauea.
Láva vystřeluje do výšky 90 metrů a pohlcuje vše, co jí stojí v cestě.
Tady ve vrtulníku si můžete prohlédnout
rozsah zkázy pod námi.
Dole nevidíte žádné hasiče, protože nemůžou nic dělat.
A pak vybuchla ta sopka.
Zasraná sopka.
Chci všem nabídnout, abyste si vystoupili, pokud chcete.
Dveře kabiny jsou stále otevřené.
Prosíme vás, abyste se drželi poblíž.
Jste u gateu číslo 21.
Chci jen někam letět.
Chci být na cestě.
Ať se tohle letadýlko už pohne, jo?
Mohli bychom zmeškat přestup z LA do Salt Lake City.
- A jo a pak prostě… - Začneme brečet.
Mysleli jsme, že jsme úplně v háji,
protože bylo tak těžké jen zkoordinovat lety,
abychom se dostali tam a zase zpátky,
dojet na další koncert, držet se časů.
Náš manažer turné Simon se podle mě snažil dělat zázraky.
Snažil se nás dostat do letadel všude.
Myslel jsem, že se zhroutí.
Měnili jsme lety, přestupovali z jednoho letadla do druhého.
Chtěli jsme sehnat vrtulník a loď, pár skateboardů a vyrazit.
Na pevnině můžeme něco podniknout,
ale když jste na ostrově, jste obklopeni vodou.
Jak se dnes cítíš?
Rozhodně…
vzhůru a trochu mrtvě.
Začínal jsem si připadat trochu vyšinutě.
Emoce mi lítaly do všech stran. Byl jsem naštvaný, byl jsem smutný.
Chichotal jsem se sám pro sebe, bez jakéhokoliv důvodu.
Takže se to začalo trochu rozpadat.
- Jde to tak nějak… - Nahoru a dolů?
Mění se to za pochodu.
V jednu chvíli se cítíte dobře, v další chvíli…
Přistihl jsem se, že si chci lehnout a plakat.
Města, státy, prostě tam jedeme a pak pryč, jako co to je?
Vejít, zahrát, jo, jdeme na to…
Zase zpátky a já jsem…
A dost, jdu kurva pryč!
Mám ti otevřít dveře?
Nemůžu otevřít dveře.
Po spoustě šíleností v té první malé kapitole
jsme konečně měli pár hodin volna na odpočinek.
Těch pár hodin volna a fakt jen pár hodin jako…
- To byl rozdíl. - Obrovský.
Utah!
8. DEN
EVANSTONSKÁ NEMOCNICE
Dobrý den, tady Mike z Bank of America.
Váš účet klesl pod minimální zůstatek 25 dolarů.
Vkladem prostředků se vyhnete případným poplatkům za přečerpání.
A pak nám došly peníze.
Děláme koncerty. S nahrávací firmou,
agenturami, které vám platí účty, to je něco jiného.
Když to děláte sami, všechny náklady jdou na váš vrub.
Je to opravdový závazek.
A když se to začne kazit, tak se to kurva pokazí.
Měli jsme nenažraný karavan, vymýšleli jsme, kde budeme spát,
a museli jsme mít i ubytování po cestě.
To je teprv vyhazování peněz z okna.
Měli jsme deset hladových krků a všichni k nám vzhlíželi.
Kromě koncertování a všech příprav,
kterými jsme prošli, ty dobré i těžké chvíle, začínalo to…
Rozpadalo se to na kusy.
Tito lidé se připravují na důležitý krok,
žádost o občanství.
Takže během turné jsem čekal na průkaz trvalého pobytu.
Zažádal jsem o to. Je to náročný proces.
Trvalo to asi šest měsíců, teď to trvá skoro rok.
Je jedno, přes kterou hranici přijdete,
musíte projít stejnými překážkami, ať už jste ze zámoří nebo z Kanady.
Právníci a všechno, je to dost drahé.
Musíte mít papíry jako kdokoli jiný.
Jako Ir v Americe vás může čekat dost nervózních pár let,
když nemáte správné doklady.
Jste tam právem, ale nevíte, jestli tam budete smět zůstat,
taky kvůli limitu. Když jedete domů za rodinou,
nemusíte se dostat zpátky do země.
A tohle jsou dobří irští daňoví poplatníci. Nejsou to ilegálové.
Prý teď teď máme v Bílém domě lidi,
kteří chtějí, aby všichni věřili,
že imigrace je problém, který musíme vyřešit,
když ve skutečnosti je imigrace pro Ameriku příležitost.
Byl to dlouhý proces, ale pro mě to stálo za to.
ALBURQUERQUE NOVÉ MEXIKO
Byla slunečná obloha a když jsme přijížděli do Montgomery…
Nebesa se otevřela.
PŘÍSTAV
Tohle je irské léto, podívejte. Tady to máte, máte vodu,
pár blesků.
A máte tohle!
Měli jsme hrát právě tady, tady na tribuně.
Jsme v Texasu, bejby!
Jo!
Obvykle je to velmi malebné, ale asi víte,
že když někam přijdou The Black Donnellys, jde to do háje.
Každému místu jsme po cestě zdvořile zavolali.
Od začátku jsem měl vaše datum a to bylo dneska, víte?
- Neměl jsem pro vás jiné. - To je v tom vašem e-mailu…
A já se dívám na ten e-mail a píše se tam,
že do Arkansasu dorazíme asi 28. nebo 29. května.
A ona řekla: „No, v ty dny nemáme otevřeno.“
Řekl jsem: „A co to úterý předtím?“
A ona si myslela, že myslím další úterý.
Žádná… podepsaná smlouva, nic,
spíš: „Jo, to mi nevyhovuje, to dělat nebudu, jo, ne.“
A tady se rozpláčeme.
Kámo.
Dáma prý: „Ne, to mi nevyhovuje.“
Úplně otočila.
Máme vás naplánované a udělali jsme velkou reklamu
a teď jsme tady, v centru Sioux Falls máme výpadek proudu.
To je každý den, nic se nemění.
Podle mě ráno Bůh vstane a říká si: „Co těm sráčům udělám dneska?“
Začínalo se to fakt solidně rozpadat.
Zvládneš to opravit?
Uvidíme, jak daleko se s tím můžeme dostat.
Snad to dá 60 kilometrů zpátky do hotelu.
Zdálo se, že se všechno začíná tak nějak hroutit, víte?
Měli jsme problémy s obytným vozem.
Chtěli jsme nový, to nám bylo zamítnuto.
Na jedné scéně jsme hráli za jídlo.
Jo, hráli jsme za jídlo,
abychom nakrmili posádku a v naději, že prodáme pár CD, abychom měli na benzín.
Těsně, ty sráči.
Máme 25…
Na účtu nám zbývá 25 dolarů
už dva zasraný týdny a zbývají nám ještě tři týdny.
Fakt jsme si začínali říkat: „Jo, tohle bychom neměli dělat.“
Byli jsme v zoufalé situaci a museli jsme něco vymyslet.
Chtěl jsem říct, že máme novou stránku GoFundMe,
která je teď spuštěná.
Hledáme podporu od všech fanoušků a lidí, kteří nás znají.
Jsme The Black Donnellys.
Sálá z nás houževnatost, makáme, jsme hrdí na to, co dokážeme,
a musíme začít prosit lidi o peníze,
to není dobrý pocit.
Bylo to dost na hovno, abych byl upřímný.
- Ale stoprocentně to zachránilo… - Zachránilo nám to špeky.
VÍTEJTE V LOUISIANĚ
11. DEN
Tak jdeme!
V téhle fázi znamená 200, 300, 400 dolarů obrovský rozdíl.
Teď musíme odehrát koncert v Kansasu a v Missouri,
abychom se drželi našeho plánu.
Hráli jsme na jednom místě a pak se SUV rozjelo a vyrazilo jinam.
Na koncert jsme jeli někam jinam. Všichni si telefonovali.
Chci dneska večer zamluvit pár koncertů.
Ne.
Raz, dva, tři, čtyři!
Podpora byla fantastická, ale potřebujeme, aby pokračovala.
Bylo to jako telenovela. Každý den sledovali, co děláme,
a každý den se k nám přidali.
ŽIVÁ HUDBA
Spousta lidí nám přála jen to nejlepší.
A ta pozitivita na internetu a lidé říkali:
„Jen tak dál, kluci, zvládnete to.“
Měli jsme obrovskou podporu lidí. To nás opravdu hnalo dál.
Jdeme na poštu. Máme naše cédéčka a trička.
Takže je posíláme…
- Všem milým lidem. - Našim fanouškům na GoFundMe.
Jdeme!
Děláme něco, co ještě nikdo nikdy neudělal.
Na to nesmíte zapomenout, nikdo to ještě neudělal.
A ponořili jsme se do toho.
Jak to jde, přátelé? Právě jedeme do Clintonu zahrát v Boxcars.
Do města nás doprovodila policie a před námi je hasičské auto.
a máme tu i místní policejní auto.
Sledujte.
16. DEN
Tohle je…
- Dave má velkou radost. - Jako malý kluk.
Tohle je poprvé, kdy jsme dostali doprovod.
To je super, fakt super.
Bůh žehnej vesnici Clinton!
Říkám, do toho, nebojte se toho!
Když máte šanci hrát svůj vlastní styl koncertu
a svůj vlastní styl, kde je to konkrétní akce,
kde vás lidé opravdu chtějí vidět hrát,
není to jen o tom, že si vybijete ego,
v tom je to kouzlo. Takhle to chcete dělat.
A hrát před lidmi, kteří poslouchají, co hrajete,
lepší pocit není.
A když na pódiu dvě hodiny hrajete, co chcete hrát, na ničem jiném
nezáleží.
To bylo kurva parádní.
Moc děkujeme!
Dneska jsme měli fakt dobrý koncert. Skvělé město.
Publikum tady bylo prostě fantastické.
Prodali jsme hrozně moc merche a CD, všichni znají naše písničky.
Trochu nás to dneska povzbudilo, protože jsme se trápili.
Nemohli jsme se ukázat jako kapela,
jak víme, že umíme hrát, víte?
- A dnešek byl prostě… - Dneska to byla injekce.
Chtějí slyšet, co děláte, nejsme jen pozadí,
nesnažíme se jim vnucovat a je to koncert. Je to to, co chcete.
Být muzikantem je těžké.
Je spousta lidí, kteří se na to dívají, a vidí celou tu velkolepost:
„Tak rád bych tam zpíval své písničky.“ Nevidí, co je za tím.
Na cestách znamená doslova na cestě.
Lidi tohle u turné nechápou.
„Jsem na cestách už tři roky“ znamená přesně tohle,
když koukáte z okna.
Z jednoho místa na druhé, na další.
To je vlastně dost fyzicky náročné.
Zaškrtáváte políčka, staráte se o svůj hlas,
když máte sedm nocí v týdnu, a to jen jednou denně.
Ne tři nebo čtyři show denně, jak to dělají kluci.
Jen ta frustrace z cestování, víte,
někdo chce spát a někdo nemůže spát.
Někdo se neumyl a ty nejmenší věci se znásobí.
Honba za americkým snem je podobná
jako honba za snem hudebníka.
Může to být těžké a osamělé, stýská se vám po domově,
po rodině, vaší podpůrné síti.
Takže opravdu hledáte to spojení a útěchu u publika.
Vešli jsme do baru s kytarou a lidé se ptali: „Co je to za vtipálky?“
Ke konci se celý lokál výborně baví.
Náš řidič Chad, který teď spí, protože je…
- Ne, jsem tady. - Je tady!
Ještě že jsem neřekl, že je to parchant!
Když někdo přijde na koncert Black Donnellys,
všichni mluví stejným jazykem
a jejich hranice se boří a jsou jednotní.
Hudba nemá barvu, hudba nemá rasu,
hudba nemá žádná omezení.
Je pro každého, je svobodná.
The Black Donnellys jsou pro mě inspirativní.
Dělají to už dlouho
a vždycky to pozvednou na další úroveň.
Ti kluci jsou nakažliví svou vášní,
takže když je potkáte, vidíte je hrát, inspiruje vás to.
Zdálo se, že jsme ve slepé uličce a říkáme si…
Začínáme se zklidňovat.
- Byli jsme na východním pobřeží. - Cestovní časy se zkrátily.
Měli jsme šanci spát v noci
a druhý den se probudit svěží.
VÍTEJTE V INDIANĚ
Začali jsme se zbavovat pár cédéček a triček, což nám pomáhalo.
GoFundMe zafungovalo.
Máme peníze, můžeme si koupit benzín, jo!
Vypadalo to jako obrovská injekce pozitivity.
POZDRAVY Z MICHIGANU
Jsme teď na hranicích a míříme na jih.
Jsme na nejzazším severním bodě a pak se vydáme na jih.
Támhle ten most vede do Kanady, že?
Jo, nemůžeš se vrátit.
Ne, dokud nedostaneš zelenou kartu.
Protože tam vyvěšují vlajku, takhle přemýšlejí
a ani ne kilometr od nás je tohle.
Jsem z toho zmatený, to je směšné.
Detroit!
VÍTEJTE V OHIU
Děláme něco, co nikdo jiný ještě neudělal,
a máte šest nebo sedm dalších lidí, kteří to taky nikdy nedělali.
Všem jsme dali čas, jestli chtějí odejít
a když ano, tak jděte.
- A všichni zůstali. - Všichni zůstali.
To je ta pozitivní stránka, humor je skvělý
a hodně pomohlo pití.
20. DEN
Grand Ole Opry.
Nejslavnější místo country hudby na světě.
Byla tam energie, kde vás to hned zasáhlo.
Když jsem to viděl, byl jsem ohromený, poslouchání všech těch věcí
jako Bill Monroe a George Jones,
až po Hanka Williamse,
všichni tam hráli. Tohle byl začátek rozhlasové hudby.
Pro mě je to žárlivost, že to chci hrát. Chtěl bych tam hrát.
Když stojíte na pódiu v Grand Ole Opry a díváte se ven a říkáte si:
„Bože, jaké to musí být hrát na tomhle místě a zaplnit ho.“
To dobré nebo špatné na nás a tom, co děláme,
je, že můžeme hrát na fakt skvělém koncertě
ve vyprodaném sále a jde to výborně
a lidi nám přejí to nejlepší,
kupují si naše CD a merch
a vyjdete odsud a přijdete si jako král.
A pak můžete další večer hrát v malém baru.
Díváte se na sebe a říkáte si: „Kde se to všechno pokazilo?“
Ty hospody, jste jako pozadí na večírku.
A to je v pořádku, já to nezatracuju, živíme se tím, je to v pohodě.
Ale ta možnost takového koncertu, moct hrát vlastní věci,
to je váš hudební sen.
No, možná se jednoho dne dočkáme šance si tam zahrát.
Zatím je to pro nás obrovská čest. Obrovská.
Zpátky k věci, jo? Vraťme se do dodávky,
začneme hrát „Wagon Wheel“ pro někoho jiného.
Jo.
CLEAN QUIK ČISTÍRNA KOBERCŮ
Máme tu finanční potíže.
- Čísla nesedí. - Ne.
Takže musíme něco udělat.
Čistírna koberců.
Ten koncert jsme fakt potřebovali. Bylo tam 1 000 dolarů.
A ani jsme nevěděli, jestli se to bude počítat, ale stejně jsme ho zahráli.
A moc lidí nepřišlo,
ale můj bože, ta pohostinnost, co nám ukázali, neměla konkurenci.
Udělali banánový pudink nebo banánový chlebíček, že?
Autentické jídlo a byli to vážně, vážně skvělí lidé.
Vím, že je to klišé, ale je to o svobodě.
Vždyť se podívejte i na nás, jsme firma na čištění koberců
a najednou máme koncert. Máme tu svobodu to udělat.
Zníme líp, přátelé, když tleskáte. Dobře.
To jsou Spojené státy, byly založeny na přistěhovalcích,
na lidech odevšad.
Všichni jsme stejní, musíme se snažit spolu vycházet, jak jen to jde.
Většina lidí, kteří do Států přicházejí, podle mě má snahu.
Ať už přišli odkudkoli, chtěli se mít lépe.
Mysleli si, že Státy jsou lepší místo k životu,
a ta snaha dostat se tam, kde jsou teď, je stála hodně sil.
Ten koncert nás v tomhle úseku zachránil.
Teď ve čtyři hodiny máme oficiálně první pojmenovanou bouřku sezóny.
Alberto zasáhl západ Floridy
s nárazy větru až 95 kilometrů za hodinu.
Guvernéři Floridy, Alabamy a Mississippi
vyhlašují stav nouze.
Riziko povodní či přívalových povodní se týká 34 milionů.
Možnost výskytu tornád.
Delta vydala prohlášení pro letiště.
- Tam se chystáme. - Ano.
V téhle fázi hry si říkáme: „Fajn, tady to zvládneme.“
Koncerty v každém případě fungují,
je to v pohodě a pak u snídaně vidíme zprávy.
Takže vlastně jedeme přesně tam, kde je ta bouře.
Matka příroda je mrcha.
Vždy, když se něco povedlo, stalo se něco, co stálo za hovno.
Můžeme se shodnout, že naše předsevzetí je trochu hloupé,
ale nehodláme dělat nic nebezpečného.
A Simon říká: „Tam nemůžeme jet.“
Ticho, musíme to zvládnout.
Teď jsme asi v oblasti s rizikem tornád.
Střední Alabama až do půlnoci.
Pořád jedeme po východní frontě té nadcházející bouře.
Zvládli jsme to. Živí!
Tyto komunity kladou Americe naléhavou otázku.
Mohli by se tito lidé mnoha národů stát součástí amerického způsobu života?
Přišli jsme, protože jsme slyšeli o praseti.
VÍTEJTE V GEORGII
Každá vlna imigrace řeší:
„Jak mám zůstat sám sebou a stát se něčím úplně novým?“
Přestěhuju se do země, budu jíst hodně broskví.
Založit si tu podnik, založit rodinu,
vybudovat tady komunitu, to je dost náročné.
Neznáte zdejší kulturu, neznáte tradice.
Nevíte, jak získat práci, kde ji hledat.
Všechno je jinak.
Pivo by jim šlo skvěle.
- Pivo jde kurva ke všemu. - Jo, jo.
Když jedete do Ameriky, tak nevíte, jak vás přijmou, víte?
Amerika je tak rozmanitá, pokud jde o terén, lidi i kulturu.
A mají tam aligátory.
Je to jako Jurský park.
Jsme ve světě aligátorů!
Co je fajn, je ta pozitivita, kterou tu vidíte,
to, že lidi se důsledně snaží a říkají:
„Zvládneme to, nebojte, to se vyřeší.“
Vezměte si naše lidi, Iry.
Mohli tady dělat jednu věc, kterou doma nemohli, být Iry.
To je přesně ono! Tady to jde.
- Doma jsi nemohl být Ir. - Já jsem vždycky Ir.
Žiju v Americe a jsem na to hrdý, že žiju v Americe,
ale v první řadě jsem Ir.
Dva roky bez jídla.
Umíš si představit, jak hroznej hlad bys měl?
Amerika, víc než kterákoli jiná země, je to spojení
všech těch zkušeností a vazeb na jiné kultury.
Je to takové to gumbo všech těch různých věcí
a to je na tom úžasné.
Pochopení přistěhovalců umožňuje mít inkluzivnější svět,
inkluzivnější Ameriku.
Když znáte vyloučení Ameriky.
Celé turné
jsem myslel na tohle jediné vystoupení.
Vím, že spousta z vás Kelly zná, nebo jste ji aspoň znali.
Moje sestřenice Kelly, která zemřela,
totiž pracovala v podniku,
kde jsme měli v rámci turné hrát.
Bylo to poprvé, co jsem se tam chystal.
Poprvé jsme měli hrát píseň, kterou jsem pro ni napsal.
Dave pro ni napsal krásnou píseň, tak si tu píseň prosím poslechněte.
Noc se snáší a čas se zastavil.
Otřásl mým světem bez kompromisu.
Vzpomínky přetrvávají,
než mi slaná voda zaplnila oči.
A já tě budu držet navždy
a půjdu za světlem, které bude zářit nade mnou.
A budu tě držet navždy
moje krásná holčičko.
Mateřská láska je vše, co mám.
Držím tě, i když jsme na míle daleko.
Teď je čas tě nechat jít.
Chováme tě hluboko v našich srdcích.
Teď tě volají k sobě.
Jednu věc bys měla vědět, než odejdeš.
Nikdy neskončím.
Tak teda sbohem,
Kelly Ann, Kelly Ann.
Tvůj plamen hoří hluboko ve mně,
Kelly Ann, Kelly Ann.
Vítr se obrací a bojuje s mořem
a já tě budu držet navždy.
A půjdu za světlem, které bude zářit nade mnou.
A budu tě držet navždy.
Moje krásná dívka
Moje krásná holčičko.
Spi sladce, Kelly.
Děkujeme.
Prosím o potlesk. Nevím, jak se mu to povedlo.
Takže pracovala ve Finnegan's…
Kolik jí bylo let?
Myslím, že asi 26, 27 let.
Našla si špatného chlapa a byla pod nějakým vlivem,
a pak se zdálo, že se to dnes děje spoustě mladých lidí,
kde jsou zase drogy, to prokletí drog je…
vítězí, víte?
Jo, spousta lidí ji měla ráda.
Hodně lidí o ní mluvilo.
Člověče, to bylo těžké.
Byl jsem na tu píseň hrdý
a že jsem ji zpíval a že jsem dával lidem něco, čeho by se mohli držet.
A hlavně její mámě, víte, protože ji máme moc rádi a tak.
Víte, co potřebujeme?
Loď.
Potřebujeme pauzu.
Potřebujeme pauzu a nenechat se zranit.
Udělali jsme všechnu přípravu,
všechno jsme vyřešili,
procestovali jsme celý svět.
Celou Ameriku, celou Evropu.
Je tu hudba, jsou tu ty písničky, je tu muzikantské umění,
je v tom všechno.
Potřebujeme přestávku.
- Potřebujeme teď trochu lásky. - To je přesně ono.
23. DEN
Vím, že jste v balíku, pořád mají trička, CD,
takže cokoliv, co můžete hodit, dolar, dva do toho košíku,
to všechno půjde na jejich hotel,
na jídlo, na lepší karavan, na posledních devět států.
Cokoliv budou potřebovat.
COLUMBIA JIŽNÍ KAROLÍNA
VÍTEJTE V JIŽNÍ KAROLÍNĚ
KONCERT ČÍSLO 42
Dávám dohromady dodržování plánu na rekordní turné,
což jsem zatím dělal na každém koncertě.
A vlastně vyplňujeme papíry podle toho, co jsme mysleli, že budou chtít.
Pořád tam jsou trochu nejasné parametry ohledně našich požadavků
a tenhle týden producenti z Vegas pošlou dopis
Guinnessově knize rekordů.
Jestli to chápu správně, jde o to, že řekneme:
„Děláme tohle, prosím, podepište to.“
A někdy si pomyslíte:
„Proč tahle loď vyplula dřív, než jsme měli rámec?“
Ale teď jsme tady a dokončíme to.
Sen je jedna věc a snít je super, ale jít a udělat to…
Je skvělé tyhle věci plánovat a my chceme projet těch 50 států,
uděláme to a pak: „Kurva a teď to musíme jít udělat.“
Zdravím, tady Simon.
Jsem manažer turné kapely The Black Donnellys.
Přišli jsme o plánovaný koncert v Delaware
a musíme pokrýt všechny státy.
Minimálně 15 minut a už se vám nebudeme plést do cesty.
Jestli je šance nám dát trochu jídla
nebo nějaký poplatek, to bychom velmi ocenili,
ale vím, že si nemůžeme vybírat.
V podstatě jen chceme pokrýt stát Delaware.
Podívejte se.
Ježíši, tak…
- Je to jako kreslený film. - To je.
Tam je ten chlap, který dělá všechna rozhodnutí,
která všechny ovlivňují.
Vždycky jsme měli představu o tom, co je Amerika,
ale díky téhle cestě a tomu turné jsme se přiblížili
k pochopení toho, o čem Amerika je.
Vlastně jo.
Dali jsme téhle zemi hodně, podíleli jsme se na jejím budování.
Přispěli jsme ke kultuře, přinesli jsme s sebou všechno.
V žilách téhle země je irská krev.
Jo, to je jisté.
Je obrovský rozdíl
mezi tím, čemu chtějí, abyste věřili, a tím, co se fakt děje.
Je v tom obrovský rozdíl.
Je surreálné se dívat na tu budovu po tom všem, co jsme udělali,
je spousta věcí, o které bychom ho chtěli požádat.
Rád bych mu toho hodně řekl.
KONCERT ČÍSLO 45
Vaše cesta vpřed právě začala, protože tohle je Amerika.
Tohle je naše představa amerického snu.
Na svém snu musíte pracovat. To byla naše představa.
Pak se náš sen stane skutečností.
Pro mě je to, upřímně, možnost dělat, co chci, s kým chci,
a nemuset se starat o peníze. To je americký sen.
Každý muž, každá žena chce zajistit svým dětem vzdělání.
Chtějí je ochránit.
Chtějí mít možnost dát jim něco, aby byly úspěšné.
To je pro mě americký sen.
Nechtěl jsem jen skvělý dům, auto a všechno.
Pro mě to bylo o dosažení toho, k čemu jsem se narodil.
V USA pořád můžete dosáhnout čehokoli.
I když je tam čím dál víc překážek.
Chce to odhodlání, musíte vědět, kam chcete, než tam dorazíte.
Kolik do téhle země vložíte, tolik z ní dostanete.
Jak si můžeme neuvědomit, co máme?
A k čemu máme přístup, co můžeme dělat, čím se můžeme stát.
Každý, kdo sem přijde a tvrdě pracuje,
a věnuje svůj čas a úsilí, si zaslouží šanci.
Protože tohle je Amerika. Tohle je Amerika.
Obytné vozy nejsou stavěné na to, aby převážely kapelu.
Ty kilometry, které jsme ujeli, byly nepochopitelné.
Vlastně jsme ujeli obvod Země.
Nepřekvapuje mě, že kusy odpadávaly a podobně.
Včera začal ten obytný vůz hořet.
V podstatě jezdíme v popelnici.
Ty kryty mezi nárazníkem a šedou nádrží,
ty sváry tam byly levné.
To je naše RV. Rekreační vozidlo.
Nevím, proč tomu tak říkají, protože je na hovno!
Razíme s tím dál, takže je to fakt extrémní.
Jo.
Včera vypadla klimatizace, nemáme studený vzduch.
Jen nemám nikoho, kdo by to tak rychle spravil, až příští pondělí.
Dám vás tam, ať vědí, že přijedete, ano?
Takhle to tam bylo každý den. To je mi jedno.
Výměna oleje každých 6 000 kilometrů, došel propan,
a prádlo, museli jsme vyměnit kanalizaci, septik.
Šest hodin ráno.
Teď musím být vzhůru a vyrazit na výměnu oleje.
A tak to šlo dál a dál.
Pokaždé se prostě něco stalo.
Víš co? Za to nedostáváš zaplaceno, tak to udělej.
VÍTEJTE V SEVERNÍ KAROLÍNĚ
Odvezte tu bednu, jo?
KONCERT ČÍSLO 43
- Jsme v Baltimoru. - Maryland.
Ano, kde vznikla americká hymna.
Dovalili jsme se sem.
Celou cestu jsem jsme z kopce jeli na neutrál.
Momentálně makáme stylem z ruky do huby,
takže každý koncert, na který jedeme,
nám musí zaplatit cestu na další koncert.
- Nikdo nebyl placený. - Ne.
Došly nám peníze, neměli jsme prostředky na výplaty.
Neměli jsme prostředky na hotely, letenky.
Všechno se začalo hroutit.
Zůstali jsme spát v karavanu.
Asi osm lidí v karavanu.
Jako… jako dobrý přistěhovalec.
Přemýšlím, jestli, možná, zpětně, a tak, kraviny.
Takže se to pokusíme dokončit
s úsměvem na tváři a bez benzínu v nádrži.
Do New Yorku dorazíme takhle.
Jo, na kolenou.
Nejspíš vylezeme z Hudsonu, víš co.
Dolar, mám dolar.
- Bůh vám žehnej. - Přeju hodně štěstí.
Vždycky se najdou lidé méně šťastní než vy.
FILADELFIE
Zde byla sepsána Deklarace nezávislosti, fantastické.
A byli jsme tady, přesně v šest hodin. To se mi líbí.
Tohle dalo hodně naděje všem rasám,
všemožným lidem z různých zemí.
Vždycky jsem si říkal, tihle lidi a Otcové zakladatelé,
co by si mysleli o dnešní Americe.
Je tu teď takový odpor k imigraci,
a stejně tu jsou tihle lidé, mávají americkou vlajkou,
a přitom ani nejsou odsud.
Je to, jako by drželi…
My ani nemáme stodolarovku, kterou bychom zvedli.
Země příležitostí, Já tu stodolarovku ukradnu.
Vzděláváme se tady.
Ty okamžiky v čase, ty historické události.
Budovy, místa, která nám dala, víte,
dobrou představu o tom, na čem je Amerika postavena.
Zajímavý kontrast mezi tím, co bylo tehdy, a tím, co je teď.
Rocky Balboa jde 12 kol nahoru přes všechny překážky,
je stejný jako my na turné za světovým rekordem.
- Nejel v obytném autě. - To ne.
My se trápíme víc než on.
Kdyby se někdo díval zvenčí.
a viděl, co se s námi děje, řekl by, že to nezvládneme.
Snad jim dokážeme, že se mýlili.
Jestli nás vyřadí problém typu,
že jsme nevyplnili nějaký papír,
víme, že jsme odehráli 60 koncertů v 50 státech
a že jsme to zvládli za 40 dní.
Je to o tom zážitku, je to o učení se na cestě,
je to o setkávání s lidmi.
Když nedostaneme certifikát, budiž.
Nastavili jsme laťku, tak ať ji někdo překoná.
Překonejte náš rekord. Udělejte to.
VÍTEJTE V DELAWARE
FILADELFIE, MIDDLETOWN, ATLANTIC CITY
Tenhle chlapík říká: „Pracuju v kempu tady po téhle silnici.
Kdybyste chtěli, můžeme vás tu ubytovat,
můžete tu zůstat na noc nebo dvě, jestli potřebujete.“
To si nepamatuju. Přijel jsem do kempu stylem: „Co tu děláme?“
Dobře, takže si děláme s'more.
Sem s tím.
- Co s tím, ohřát? - Jo.
Prostě dej pytlík do ohně.
- Tohle nahoru, zmáčkni to. - Nahoru. Zmáčkni to.
- Tahej. - Tahej.
Tak jsem poprvé jedl s'more.
- Vítejte v Americe. - Panečku.
To je překvapení, paráda.
No tak!
Proč to děláme až teď?
Jste v jiné zemi, jste v Americe a vidíte,
že tohle Američané dělají, když táboří.
Naše dodávka je na hovno.
Potřebujeme další kousek.
Víc vína!
Neviděl jsem tě.
Tys mě neviděl. Jsem tu největší.
„Neviděl jsem tě.“
Mám na sobě legrační klobouk a vážím asi 115 kilo.
Asi je namol.
Nemůžu uvěřit…
Že to zasraný červený je pryč.
Kde je ten hajzlík? Tady je.
- Vypil všechno červené. - Ne.
- Ne? - Dopil jsem ho.
Moje první hudební vzpomínka je z taxíku,
kde jsem poslouchal ELO a jejich „All Over The World“.
Což je dodnes pravděpodobně
moje nejoblíbenější písnička na světě.
Občas jsem se do ní tak ponořil,
že jsem si vzal kartáč a zpíval do zrcadla, napodoboval je
a tak jsem se do ní zažral, že jsem se rozbrečel.
To je pravda jako Bůh.
Já do toho šel, protože s kytarou nalákáš ženy. Jednoduché.
Ne, já do toho šel… Steve, můj bratr, měl…
Byl o čtyři roky starší než já a začal domů nosit věci
a já slyšel Thin Lizzy a jak Gary Moore hraje
a slyšel jsem kytaru a říkal jsem si: „To je prostě ono.“
Můj bratr mě vzal na Thin Lizzy
a o dva týdny později jsem viděl AC/DC.
a řekl jsem si: „To je to, co chci dělat“
Ten hluk, když děláte tyhle věci.
To mě pořád dostává.
Nic jiného, jen to, že to všechno můžu dělat.
Takže mě k hudbě přivedlo hraní na kytaru.
A dodnes mě to baví a snažím se to naučit.
VÍTEJTE V NEW HAMPSHIRE
KONCERT ČÍSLO 51
KONCERT ČÍSLO 52
VÍTÁ VÁS MASSACHUSETTS
KONCERT ČÍSLO 53
V pátek se vracíme domů po 25 dnech na cestách,
Na to se fakt těším, musím říct,
protože to bylo fantastické a skvělé,
ale bylo to i na hovno.
Jsme v Bostonu, což je hlavní bašta Irů.
Hlavně proto, že je to jeden z hlavních přístavů, kam Irové přišli.
Irsko bylo pod nadvládou Anglie 800 let.
Povstali jsme, oni nás chtěli vyhladit,
pokusili se o genocidu.
Hladomor má své vlastní příběhy. Každý ví, že ve skutečnosti nebyl.
Nesměli jsme chytat ryby ani mít vlastní obilí a podobné věci.
Nedovolili nám pěstovat obilí, nedovolili nám vzdělávat se.
Všechny ty nápady se školami, museli jsme to dělat tajně, učit se sami.
Pocházejí z takového odpírání,
že chtějí z amerického snu těžit na maximum.
Je to sen o Americe,
kdy sem můžete přijít a doslova se stát,
čímkoli, o čem sníte nebo čím doufáte, že budete.
Bylo smutné muset opustit vlastní zemi, abyste mohli prostě jen žít.
Miliony Evropanů opustily svou vlast,
aby se usadili v nových zemích za mořem.
Téměř dvě třetiny z nich přišly do Spojených států.
V půlce 19. století došlo k exodu, když byl v Irsku hladomor.
A zemi opustily víc než dva miliony lidí.
Když se Amerika osvobodila od Anglie,
Iry ohromně přitahovala.
Do Států zamířila spousta lidí,
na těch lodích smrti to trvalo šest až dvanáct týdnů.
Museli jste po cestě překonat tyfus a tuberkulózu.
Když opustili Irsko a dostali se na východní pobřeží Ameriky,
nebyli vítáni.
To dokazuje, jak odolní Irové byli,
protože tu zakořenili a měli obrovský vliv.
Zejména v době budování struktury společnosti.
Irové začali v pracích jako hasiči a policisté,
práce, které ostatní lidé nechtěli.
A propracovali se do politiky a stali se významnými osobnostmi
ve velké části východního pobřeží.
Budovali tohle místo, aby bylo součástí Ameriky.
Netvrdí, že jsou úplní Irové, ale označují se za irské Američany.
A dělají tuhle zemi lepší.
A tady je skvělá socha.
Od Augusta Saint Gaudense z Dublinu.
Jeho matka byla Irka a otec byl Francouz.
To je skvělý příklad toho, jak irští přistěhovalci
přispěli Americe.
Je úžasné, že jsme projeli celou zemi v obytném autě
a stěžujeme si na to a na to, co máme dělat a tak podobně.
Ti lidé přijeli na lodích.
A tolik jich zemřelo na moři.
John Boyle O'Reilly, jeden z velkých spisovatelů,
řekl, že Atlantický oceán je mísa slz.
Takže to muselo být naprosto strašlivé.
A nejen to, přišli z pekla
a přišli sem a pořád si procházejí peklem.
Je neuvěřitelné, jak to dodnes bolí.
- Ano. - Pořád to bolí.
Někdo vám řekne: „Proč by tě Amerika měla pustit dovnitř?“
Tak si kurva přečti učebnici dějepisu.
Tahle socha je, jak jsme odjížděli
a jak jsme cestovali a cestovali a cestovali a tady jsme teď.
Takže zítra míříme do New Yorku.
To by byla noční můra, řídit v New Yorku.
Takže se ho zbavíme. Chad ho odveze zpátky.
Najelo to kolik, 22 000 kilometrů?
Je to 22 000 kilometrů a Chad ujel 25 000.
Sloužil dobře. Cestoval bych v něm znovu?
Nevím.
No, brzdy fungují.
Jídlo bylo skvělé, večeře byly skvělé.
To jsme nepoužili ani jednou.
Nikdy nás upřímně nenapadlo, že to fakt zvládneme.
Nemysleli jsme, že se nám to podaří.
Stalo se tolik neplánovaných událostí a zvratů.
Bylo tam i hodně emocí.
Změny v průběhu cesty.
A je příjemné dostat se na konec. To rozhodně, víte?
Zbavme se téhle mrchy a jde se!
Když jsme se ho zbavovali, stala se dojemná věc.
Náš řidič se toho držel
a těsně před tím, než jsme to pustili, si pořezal celý prst.
A v tu chvíli jsem si řekl, ta věc je kurva prokletá.
Neříkej to.
Jo!
Nešahej na to!
Sotva jsem se ho dotkl.
Přes všechny nedostatky pořád jel.
Můžeme o něm říkat, co chceme, ale dostal nás do cíle.
Sbohem!
Tvoří historii.
CHERRY HILL MANOR OŠETŘOVATELSTVÍ A REHABILITACE
HOSPODA NAHOŘE
VÍTEJTE V CONNECTICUTU
Je to tady, přátelé, míříme do New Yorku,
přímo na Grand Central Station.
A tamhle je.
- Právě přijíždí. - Náš kočár dorazil.
Poslední pobyt v posledním městě, jsme fakt nadšení.
- Dnes je den, kdy překonáme… - Světový rekord.
Vysílali jsme na Facebooku
a já prostě řekl: „Tak, lidi, jsme tady.“
Jsme tady, dostali jsme se na Grand Central Station v New Yorku.
Tohle je náš padesátý stát, konec naší cesty.
Miluju tohle město, je fantastické. Konečně jsme tady.
35. DEN
KONCERT ČÍSLO 56
McSorley's je nejstarší nepřetržitě fungující bar v New Yorku.
Vždycky ho vlastnil Ir.
Stejný podnik, stejné místo, 164 let.
Orientační bod pro každého Ira, který tam kdy byl.
Pohodové místo.
Chovali se k nám opravdu hezky.
Vejdeme, nikdy jste nás neviděli a jakoby se otevřely dveře.
Takové to tu je. Dveře se tu nezavřou,
spousta lidí ze všech koutů světa.
Stává se nám, že někdy ani nevíme, kdo tu je.
Sem si lidi chodívali pro práci.
Tady se všichni potkávali.
My a Anton Brothers, jo?
Jo, jsme jediné dvě kapely, které tu kdy hrály.
Tehdy jsme věděli, že ten rekord překonáváme.
Tohle je úžasné, kus starého domu Sada,
přinesete to sem a je pocta našemu hladomoru
a tomu, čím si naši lidé prošli.
Největší věc, kterou může kdokoli udělat, je ponořit se do neznáma.
Když do toho v Irsku dáte 100 %, možná získáte 2 % zpátky.
V Americe do toho dáte 100 %, máte šanci získat víc.
Když přijedete do Ameriky, máte doslova možnost
se dostat z chudoby, získat vzdělání a dělat, co chcete.
Amerika mi dala víru, že v téhle zemi
můžu dělat, co chci, a to se mi podařilo.
Začínal jsem mytím nádobí, bylo mi 14 let, když jsem sem přišel.
Opravdu vám nic nebereme.
Děláme, co se dá, abychom tu měli skvělou zemi, protože tohle je náš domov.
Můžete tu být, čím chcete být.
Můžete si vyvěsit svou vlajku, zpívat své písně.
Když si to odpracujete, můžete tady dělat, co chcete.
Jeden den neděláte nic a druhý den jste naprostý hrdina.
Možnosti jsou nekonečné.
Představa každého o Americe je Times Square.
Dekadence, přehnaný nadbytek.
Můžete mít všechno, co chceš, ty možnosti, víte,
příležitosti.
Ve skutečnosti je to jen malá část,
protože Amerika je obrovské místo a je opravdu, opravdu rozmanitá.
A my jsme projeli všechny státy a prostě to není tak, jak to vidíte.
Zvládli jsme to a jsme tady.
Jen díky tomu, že tomu všichni něco obětovali, víte?
Lidi mohli klidně odejít,
ale chtěli to dotáhnout do konce.
- Nikdo nechtěl být tím, kdo… - Nebyl součástí turné.
O kousek dál hraje Albert Lee
a pak tu máte The Tonight Show, The Colbert Show, máte NBC,
hraje Wicked.
V Opry hráli The Black Donnellys.
Jen to chci zmínit.
- Dneska hráli The Black Donnellys? - Jo.
- Kde hráli? - V Opry.
- Super. - Jo.
KONCERT ČÍSLO 59
IRIDIUM ŽIVÁ HUDBA
Máme za sebou všechny státy, ale neměli jsme dost koncertů.
Takže jsme od té chvíle potřebovali každý koncert
a ten v Iridiu byl opravdu důležitý.
Zjistili jsme, že tam budeme hrát, až tak 23 minut předtím.
- A já se probudil… - Spali jsme v hotelu.
Měl jsem rozbitou matraci.
Chystali jsme na show v Mean Fiddler
a on najednou: „A sakra.“ a já na to: „Co se děje?“
A on: „Za 20 minut hrajeme.“
Říkám: „To si děláš srandu.“ A bylo to jak v té reklamě na vafle.
Tak jsem si říkal…
Potřebovali jste se někdy v New Yorku někam rychle dostat?
To se nestane.
Tak tohle byla Amerika, ten symbol.
Tohle by byla první věc, kterou by po příjezdu viděli.
A první uvědomění, že tohle je jejich svoboda.
Že to zvládli.
Ale to ještě nevěděli, že jejich potíže teprve začínají.
Smutek je jen začátek, což bylo objevení Ellis Islandu.
Dostat se sem, to byste museli být dost zoufalí.
Dva miliony lidí. Na Ellis Island. Dva miliony.
Spolu s vámi pět tisíc lidí.
Pak stojíte ve frontě aspoň 14 hodin,
pak vám řeknou, že je tu tyfus nebo nějaká nemoc,
a pak vás dají do karantény.
Přijet do Ameriky, projít imigračním systémem,
překonat všechny ty překážky,
dnes je to stejně těžké jako tehdy.
Člověk by řekl, že se to posunulo dál, víte?
Poučení z hladomoru je třeba se pořád učit a uplatňovat,
dokud se historie konečně nepřestane opakovat.
KONCERT ČÍSLO 60
Jsme tu, na posledním koncertě.
Kultovní Arlene's Grocery.
Jsme tu, jsme naživu a jsme pořád spolu.
A zvládli jsme. Takže je fuk, kdo tam kurva je, my to dokázali.
Je to takový dobrý konec.
Přijde mi to jako hrozně dávno, když zmiňuješ těch pět týdnů.
Ale pro nás to bylo jako mrknutí okem.
Nikdy jsem nezažil něco tak rychlého
a tak zběsilého, zhuštěného a neskutečného.
Místo konání v New Yorku, zahrát a mít plno.
Přišla spousta lidí, které jsme dlouho neviděli,
lidí, kteří žijí v New Yorku.
Byl to skvělý, uspokojující okamžik.
20 LET ROCK'N'ROLLU
Ježíši, tady je teplo.
Svatá prostoto.
Takže to asi tak pokrývá těch 15 minut,
jak je stanoveno podle Guinessovy knihy rekordů.
- Překonali jste to! - Překonali jsme rekord!
Okamžik překonání světového rekordu, obzvlášť tohohle nejtěžšího,
ta myšlenka, že se vám to podařilo, když se podíváte na mapu
a vidíte všechny ty věci, které jste udělali,
Teď jsme jediní lidé na celém světě, kteří to dokázali.
Změřit úspěch je opravdu těžké, je to osobní záležitost.
A je fakt skvělé, když se vám ho podaří uskutečnit.
Byli jsme tak blízko neúspěchu a…
A my jsme se drželi.
Drželi jsme se zuby nehty.
Zuby nehty někoho jiného.
A je to neuvěřitelné, celá ta věc.
Jako by se to mělo stát.
Tuhle písničku věnujeme všem,
za prvé, pro které je Amerika domovem,
a za druhé všem, kteří byli dlouhou dobu
mimo domov.
Je skvělé jít do světa a rozšířit si obzory,
ale když se snažíte vrátit domů, vrátíte se domů a život jde dál,
nemáte pocit, že jste doma, když se vrátíte.
A v zahraničí se necítíte doma, jste od něj daleko.
Takže se houpete v nejistotě.
Dilema, houpete se v limbu, nevíte, kam patříte.
Díky bohu, že máme alkohol.
„This Is My Home“, ať se líbí.
Někde tady mé srdce drží čas těch let, které uběhly.
V celé své kráse a mých obavách.
Nenachází konec ani hranice…
Dozvěděli jsme se toho hodně o Spojených státech, tolik fajn lidí.
Jak přívětiví a přátelští a milí lidé tu jsou.
Neviděli jsme Ameriku, jak ji prezentují média.
Jen lidi, kteří prostě dělají to samé, co děláme my,
co dělají rádi, chtějí pracovat,
chtějí pít, bavit se,
chtějí dostat zaplaceno a pak být sami sebou.
Tohle je můj domov a já byl dlouho pryč
Od domova, teď se vracím, špatný pocit je pryč.
Od domova, kde je láska.
A zase můj domov…
Myšlenka „This Is My Home“
je ta dokonalá rovnováha toho, co mně blízkého jsem přinesl
do téhle nové země a buduju nové místo, které je domovem
pro další generace, které přijdou. Moje děti, jejich děti.
Amerika je nejlepší přistěhovaleckou zemí.
Všichni jsme tady imigranti,
ať už jsme tu byli čtyři generace jako já,
nebo jsme sem přišli až teď.
Ta země byla založená na imigraci.
Když se zeptáte průměrného Američana,
jaký mají původ, většina nerozumí, většina nemá ponětí.
Ale je to taková směs. Všichni v sobě máme všechno.
Ta směs je vlastně Amerika.
Na světě není země, která by měla větší vliv
odevšad po celém světě než Amerika.
Přicházíme do této země protože je to jediná země na světě,
kde se můžete skutečně věnovat tomu, o čem jste snili.
Myslím, že možnosti, které tu jsou, nenajdete nikde jinde na světě.
Tohle turné je o domově.
Takhle těžké to je, asimilovat se v jiné kultuře.
Tihle kluci sem přijdou, hrají svoji hudbu
ze země, ze které pocházejí.
Když máte možnost si promluvit s někým z jiné země,
zjistíte, že mezi námi není tak velký rozdíl.
Amerika sama o sobě je zemí inkluze.
Každý ví, odkud pochází,
ale všichni chápeme, kam patříme.
Tohle je od mojí dcery, právě mi to poslala žena.
Řekni: „Dobrá práce, tati.“
Dobrá práce, tati.
Mít teď rodinu, to je prostě paráda.
Protože když děláte ty blbosti, co já,
rock'n'roll a děláte to pro sebe,
ale teď něco jako tohle, děláte to pro svou rodinu.
A je to tak… je to úžasný okamžik.
Ta holka je Američanka.
Vyrostla za ty čtyři nebo pět týdnů,
co jsme byli pryč, už dává dohromady věty.
Řekni: „Dobrá práce, tati.“
„Dobrá práce, tati.“
A je to. Nemůžu se dočkat, až ji zítra uvidím.
Tohle je můj domov a já byl dlouho pryč.
Od domova, teď se vracím, špatný pocit je pryč.
Od domova, kde je láska.
A zase můj domov…
Haló? Dobře, vydržte.
Všichni, právě mi přišla zelená karta! Jo!
Z téhle zprávy jsem plný emocí a štěstí.
Jsem o krok blíž k tomu, abych se stal občanem a součástí Ameriky.
Když mi volala moje žena, že zelená karta dorazila,
to je fantastický okamžik, na který nikdy nezapomenu.
Mám takovou radost!
- Mám radost! - Díky.
Sen je pořád, je.
Sice je pomlácený a okopaný a pošlapaný
a schovaný v trezoru, ale je tam.
Když to chcete najít, najdete to.
Tohle je můj domov a já byl dlouho pryč
Je to země příležitostí. Opravdu, pořád ještě.
Teď to cítím víc, než když jsme začínali.
Sen je pro mě být šťastný s tím, co děláte každý den.
Tohle je můj domov a já byl dlouho pryč
Z mého domova, teď se vracím, špatný pocit je pryč
Z mého domova, kde je láska
A opět můj domov
Tohle je můj domov a já jsem byl příliš dlouho pryč.
Od domova, teď se vracím, špatný pocit je pryč.
Od domova,
kde je láska.
A zase můj domov.
A tady zůstanu
po zbytek svých dnů.
VÍTEJTE DOMA, KLUCI
Tohle je můj domov.
DOKÁZALI JSTE TO
V roce 2019 Dave Rooney s rodinou dostali karty k pobytu,
známé jako „zelené karty“.
Dave Browne v současné době čeká na schválení.
The Black Donnelllys byli první umělci v historii,
kteří odehráli 60 představení v 50 státech za pouhých 35 dní.
Navzdory množství důkazů, které poskytli,
jim Guinnessova kniha rekordů pokus neuznala.
A teď něco trochu jiného.
Jak to jde?
Támhle ti indiáni!
Z toho obchodu mě vyhodí.
Bylo to 35 dní, 50 států,
dokonce i na malou Havaj.
Bylo to fantastické, opravdu,
ale, víte, už nechci, aby byli v Americe.
Opravdu nechci, a vy víte proč. Moc dobře víte proč.
Vybrali jste si Mandalay, Mandalay místo Trumpa.
Rozhodli jste se jít na západ od Vegas?
Šli jste na západ a mohli jste jít na východ.
Ano? Velmi špatné, ne dobré. Žádná zelená karta nebude.
Žádná zelená karta pro Davy, to vám říkám.
Snažím se to správně zarámovat, Ani si nedělám legraci,
je tam irský bar s názvem Dubliner, jo?
Mexičani vám podávají hotdogy,
a pak tu máte,
tady je váš americký sen.
Překlad titulků: Tína Málková