Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Som lovet er The Black Donnellys tilbake.
Synger for en plate.
En lokal irsk pub har fått navnet sitt i rekordbøkene.
De satte rekorden for den lengste kontinuerlige konserten.
Og vi slo verdensrekorden.
Mer enn 360 timer med livemusikk.
Dere satte en Guinness-rekord.
Jeg har den andre verdensrekorden for det lengste gitarspillet. Fem dager.
De fortsetter å spille og spille.
Vel, som Bachman Turner Overdrive sier: "Dette er bare begynnelsen." Skål, Sean.
Vi vil gjerne introdusere bandet. Hvordan går det? Jeg er Dave.
Jeg er Dave, hvordan går det? Og vi er The Black Donnellys.
Vi har spilt sammen i 12 år.
Vi har spilt i alle land i Europa, i USA, så langt borte som Sørøst-Asia.
Hvert fylke i Irland også. Mer enn én gang.
Vi har to verdensrekorder.
Den første verdensrekorden var Daves, for maratongitarspill, 114 timer.
Annen verdensrekord var lengste konsert noensinne, som var 372 timer.
Og denne blir vår tredje verdensrekord.
Da de først satte verdensrekord,
ble alle involvert i det,
og så sa de igjen:, "Hvordan skal vi slå denne?"
Og han sier: "Vi skal dra og gjøre alle delstatene i USA."
Nok en gang tar de fatt på noe som er veldig spesielt.
Jeg bare… Tenk på logistikken i det. Hva snakker du om? Det er…
Jeg har reist rundt Irland baki en bobil med dem, og det er hardt arbeid.
Folk snakker bare om å gjøre det de gjør.
De fleste vil ikke reise seg opp og gjøre det.
Verdensrekorder er ikke enkle.
Derfor kalles de verdensrekorder. Bare noen få mennesker har dem.
Vi ville se USA, vi ville turnere i USA.
Rekorden var 50 konserter, 50 delstater på 50 dager.
Jeg tenkte: Dette klarer vi. Ikke noe problem.
De kom med denne sprø ideen
om å gjøre denne Guinness-rekord-turneen der man tar alle delstater
med minst én konsert på under 40 dager.
Ingen har gjort det før. Intet individ, ingen gruppe, ingen artist.
Ok, her er ideen: Vi begynner i vårt hjemsted, vår hjemmebane,
som er Rí Rá Las Vegas i Mandalay Bay.
Og så ender vi opp i Arlene's Grocery i New York by.
Og hver eneste delstat imellom, hver krik og klok og…
-Og klok? -Sa jeg klok?
Krik og krok.
Vi er klare til å reise hit om under en time. Vi må bare vite fra teamet ditt
nøyaktig hvordan vi skal dokumentere alt dette
og alle tingene vi har snakket om.
Guinness bekreftet ikke denne verdensrekorden før vi startet.
De store spørsmålene vi har hatt fra dem, er hva som egentlig utgjør en konsert,
hvor mange som må være på hvert sted og hvordan de vil at vi dokumenterer det.
så vi sørger for at vi faktisk får denne verdensrekorden
på slutten av denne enorme reisen.
Vi var på telefonen omtrent fire-fem måneder før dette ble satt sammen.
Ringte arenaene og forklarte opplegget.
Introdusere oss selv, fortalte dem hva vi var ute etter.
Davene har brukt utrolig mye tid på å sy sammen dette.
Det er en drøm de har.
Men det er utrolig mye territorium å dekke. 60 steder på 40 dager.
Det krever utrolig mye planlegging og logistikk.
Jeg ordner dette!
Sånn pakker man, og disse er veldig viktige, ikke sant?
Kast dem inn!
Når Dave nevner en ny verdensrekord, gråter jeg litt inni meg.
Ziggy, blir du lei deg når kofferten kommer frem?
Første gang hadde vi vært sammen et år,
og det varte i fem dager, lange fem dager.
Han var borte hele døgnet i løpet av den tiden.
Og etter det sa jeg til ham: Gjør du en til, gjør den kortere.
Men så økte han til 21 dager,
og den neste var så klart denne.
-Kan jeg ha en av… -Hvem er din favoritt?
-Pappa. -Det vil jeg høre.
-Mamma. -Mamma, mamma.
Mamma er din favoritt de neste fem ukene.
Noen snur seg og sier: "Hvordan klarer du det?
At han er borte hele tiden."
Det er en jobb. Man bare aksepterer det. Det er vår livsstil.
Hvis man ikke jobber mot noe sammen, vil det ikke fungere.
Vi ante ikke hva vi hadde begitt oss ut på.
Vi trodde vi gjorde det, men vi visste det ikke.
Ok, folkens. Gjør dere klare.
DAG 1
Først vil vi takke alle for å møte opp i dag på konserten vår.
Det er fint å se denne støtten.
Vi er veldig, veldig takknemlige, så takk for det.
Ok, og vi tror vi er klare.
Vi er faktisk ikke sikre på om vi er det eller ikke.
Ok, la oss gjøre dette og se hva som skjer!
Takk.
Få se hendene deres gå opp, opp, opp, opp, opp, opp!
Lanseringen gikk bra. Venner og familie var der.
Folk fra Vegas og Rí Rá.
Det var en flott stemning,
og jeg tenkte ok, dette er starten, la oss gå opp herfra.
Det var noe som ikke stemte, og vi visste det.
Vi så ned fra scenen.
Sjåføren satt fortsatt i baren og sa: "Vi har ikke bobilen."
Vi har ingen bobil.
Vi startet rekorden, man kan ikke stoppe. Stopper man, mister man rekorden.
Vi sto ved bilen og bare: "Faen heller, vi bare drar."
Vi kjørte i bilen min for den første delstaten. Bare for å komme i gang.
Å ja!
Men vi fikk ordnet det til slutt,
så i det minste vet vi at vi har en bil vi kan dra i.
Det var en hektisk dag.
-Vi sitter bak i en bobil. -Har aldri vært i bobil før.
Og vi valgte soverommet baki bobilen til å sove i.
Vi trodde vi var smarte.
Bobilen, og jeg tuller ikke, gikk sånn.
Og jeg spratt opp og ned på madrassen.
I 1 1/2 time var alt jeg hørte: "Dette er et jævla helvete!"
Vi har seks uker med denne dritten.
Ja, akkurat der og da sa jeg til meg selv…
-Jeg drar hjem. -Hva faen driver vi med?
DAG 2
-Bare det? -Ja, det var alt.
Det koster 1,89 dollar.
Jeg elsker dette.
Det handler om vårt nye verdensrekordforsøk.
DAG 2
Vi startet i går i Las Vegas, og det har vært litt av et eventyr,
men heldigvis kom vi oss hit i rimelig god behold.
NØDINNGANG
Vår sjåfør for bobilen, Chad,
skled og brakk tåen, men det ser ut som han fikk den ut av ledd.
Vi er på vei for å hjelpe ham.
Klokken er ti på fem nå, så vi må…
Vi må være i Carmel og spille klokken 19.
Og Carmel er 126 km unna, så…
Vi kjører tilbake. Vi skal nå sydover til Carmel,
så snur vi og drar nordover til Portland i Oregon i kveld.
Vi får Chad undersøkt, så lar vi ham være her i Mountain View
og henter ham på vei fra den andre konserten
som vi har klokken syv i Carmel.
De fikk bestilt røntgen,
så det tar maks 1 1/2 til 2 timer,
så tar de meg inn.
Og ser hvordan røntgenen går.
Må vi forlate deg her og så komme tilbake?
Sannsynligvis, eller hva?
Lykke til.
En felles venn fortalte meg at de hadde denne verdensrekordturneen.
Jeg sa jeg kunne sponse dem.
Det var venner som ba om støtte.
Det var noe jeg trodde på, så det var enkelt.
Vi var veldig heldige som hadde en vingård og hotell som hovedsponsor.
-Vi lastet opp bobilen. -De ga oss masse rødvin.
Og et glass rødvin på slutten på kvelden skader ingen.
Men kanskje to eller tre flasker.
DAG 3
Det kostet 3500 dollar for oss fire å fly til Alaska.
Man må ha spesifikke flybilletter,
fordi man må fly inn, gjør greia si, hoppe tilbake på flyet og komme seg ut.
Det er så langt borte, været er imot deg.
Risikoen for at noe gikk galt, var virkelige kritisk.
Det måtte gå glatt.
Vi skal fly til Anchorage kl. 05,30 om morgenen.
Kroppsspråket da du hadde snakket i telefonen og ser bort uten…
Vi har spilt så lenge sammen, og jeg tenkte bare: Konserten er avlyst.
"God morgen, Dave. Dette er Jeanne.
Jeg er ute av byen, tilbake tirsdag.
Jeg beklager, men forandringen i tidsskjemaet går ikke.
Vi har folk som kommer tirsdag for å pynte stedet.
Å endre dagen to dager før går ikke bra. Takk."
Seks timer før vi skal fly,
sender hun meg dette og sier: "Dette går ikke for meg." Det var dårlige nyheter.
Flyreisene er booket.
Vi bruker 3500 dollar på flyreiser. Hva gjør vi nå?
LIVE IRSK MUSIKK
Alaska, flight 101 til Anchorage,
tre timer og åtte minutter, 45 grader og delvis skyet.
Ta en liten lur. Jeg vekker dere.
Så vi står opp klokken fire om natten, vi går på flyet…
Fyllesyke.
Jeg sovnet på flyet, bare for å bli vekket:
"Du synger U2 om omtrent ti minutter."
I neste øyeblikk klapper jeg i hendene og går opp midtgangen i flyet.
-Herlig. -Takk.
Og det var mange gamle folk
med halvvåkne øyne som bare: "Hvem er disse drittsekkene?"
-Det er en drøm, bare slapp av. -Det var et mareritt.
Folk som bor på Pioneer Home her i Anchorage,
ble påspandert en konsert i dag som kan bli en del av en ny Guinness-rekord.
Trender denne morgenen: Å holde en konsert i alle 50 delstatene.
Bandet The Black Donnellys er opprinnelig fra Irland.
I går ga duoen en overraskelseskonsert for folkene
som bor på Pioneer Home her i Anchorage.
Da vi startet, ville vi spille i fengsler, sykehus,
vi ville spille alle mulige steder som var litt utenfor allfarvei.
Sykehjem forventet jeg egentlig ikke.
Nei, vi gjør det gratis.
Virkelig?
Ja, hvis du har penger du vil gi oss, bare tøm lommene.
Det var morsdag da vi kom dit. På et sykehjem.
Og folk hadde demens og alzheimer, samme som moren min.
Og vi kom dit, og jeg ble så rørt. Inni meg holdt jeg på å dø.
Da jeg vokste opp i Irland, innprentet foreldrene mine i meg
at jeg alltid måtte vise respekt for de gamle.
Og her er man på dette sykehjemmet.
Og alle disse menneskene har kanskje ikke noen lenger,
og når man spiller for dem, ser det ut til at musikken gir dem nytt liv.
Det er rart når man spiller sånne steder,
for man får mer ut av det enn de gjør. Jeg vet at det høres rart ut.
Når man gjør en turné i hele USA,
tenker alle rock'n roll, og folk bare: "Dere spiller New York, Chicago osv."
Dette er det virkelige livet av nivået som vi spiller på.
Jeg trenger dansere i midten, vær så snill!
Tusen takk, folkens!
De skal sette verdensrekord
for den raskeste tiden å spille småkonserter
i hver av de 50 delstatene.
Etter å ha mistet konserten i Alaska og at vi så fikk sykehjemmet…
Vi gjorde det, det føltes bra etter det.
Og så fikk vi nyheten om at Guinness hadde godkjent forsøket.
Vi ble godkjent for Guinness-rekord. Det har hengt over hodet vårt en stund.
Bare venter og venter på om det hele kan være offisielt nå.
Nå var vi i gang.
DAG 5
VELKOMMEN TIL IDAHO
Så vi flyr fra Idaho Falls til Honolulu. Og vi mellomlander i Salt Lake City.
Vi møter opp for flyet vårt, alt ser bra ut.
Vi går gjennom hele sikkerhetsgreia. Vi venter på å gå til gaten.
"Det er et problem med flyet. Det blir en forsinkelse på tre timer."
Fordi The Black Donnellys er der.
De sa at det blir omtrent to timers ventetid.
-Dette flyet? -Dette flyet.
I så fall rekker vi ikke flyet til Honolulu.
-Hva skal vi gjøre? -For det var en sen kveld.
Rett inn på Google Maps, tre-timers kjøretur.
Hei, Jesse. Hvordan går det?
Har du bilnøklene til SUV-en i nærheten?
Jesse, kom deg ut av sengen!
De avlyste flyet hit. Vi trenger skyss til Salt Lake City. Beklager.
Ja, kan en av dere veldig raskt komme og hente oss på flyplassen
og kjøre oss til Salt Lake City?
Vi flyr ikke, vi kjører.
Blir sulten også.
Omtrent 20 minutter senere sitter vi i SUV-en.
Det er en tre-timers kjøretur til Salt Lake City. Vi kommer dit.
Honolulu, jeg ser det der.
Vi rekker akkurat flyet.
Vi setter oss på flyet.
-Bare glad vi rakk det. -Nå rekker vi det.
Det blir en bra konsert.
DAG 6
Aloha.
Løp, løp, løp.
Når man ser et sted som dette…
Fantastisk.
Fra en roadhouse-bar…
-Til Honolulu. -Til Honolulu.
-Hvor mange delstater har vi vært i? -Dette er vår 10. og 11. konsert.
Vår 10. delstat og vår 11. konsert, ok.
Showet må fortsette. Det må skje, hver konsert må finne sted.
Og alt som blir kastet i veien for oss, må vi sparke unna.
Hawaiere har et ord for å komme seg fremover: imua.
Kom igjen, alle sammen!
Hei!
En applaus for dere og for våre fantastiske dansere også!
Vi følger siste nytt på Hawaii Big Island
der det nettopp har vært et utbrudd ved vulkanen Kīlauea.
Lava skyter 300 meter i været mens den fortærer alt i sin vei.
Her oppe i helikopteret får man oversikt over
omfanget av ødeleggelsene nedenfor.
Man ser ingen brannmenn der nede, for det er ingenting de kan gjøre.
Og så brøt vulkanen ut.
En faens vulkan.
Hvis noen vil gå av, får de lov til det.
Døren er fortsatt åpen.
Vi ber dere om å være i nærheten.
Dere er ved gate nummer 21.
Jeg vil bare fly et eller annet sted. Jeg vil bare komme meg av gårde.
Bare få denne undulaten opp i luften.
Vi kan miste flyet fra LA til Salt Lake City.
-Og da skal vi bare… -Begynne å gråte.
Vi trodde det var ute med oss
fordi det var så vanskelig bare å koordinere
flyvningene for å få oss inn og ut derfra igjen
for å komme til neste konsert og holde tidsskjemaet.
Vår turnéleder Simon prøvde å få til mirakler.
Han prøvde å få oss med på fly hit og dit.
Trodde han skulle få nervesammenbrudd.
Vi skulle hoppe fra et fly til et annet.
Vi skulle ta et helikopter og en båt, et par skateboard, og så er vi i gang.
Hvis vi kom tilbake på land, kunne vi gå til ting,
men når man er på en øy, er man omgitt av vann.
Hvordan har du det i dag nå?
Absolutt…
Opp og litt død.
Jeg begynte å føle litt rar.
Følelsene løp løpsk. Jeg var sint, jeg var lei meg.
Jeg fniste for meg selv uten noen grunn.
Så hjulene begynte å falle av litt.
-Ting er litt… -Opp og ned?
De forandrer seg underveis.
Det ene øyeblikket føler du deg ok, det neste
vil jeg bare legge meg ned og gråte.
Byer, delstater, vi skal bare inn og ut. Ærlig talt.
Bare komme inn, spille. Ja, vi er i gang…
Tilbake igjen, og jeg var…
Nå er det nok! Jeg drar min vei!
Skal jeg åpne døren for deg?
Jeg får ikke åpnet døren.
Etter mye galskap i det første lille kapittelet
fikk vi endelig et par timer til å slappe av.
Få noen timer fri, og bare noen få timer…
-Var til stor hjelp. -Ja.
Utah!
DAG 8
EVANSTON SYKEHUS
Hei, dette er Mike fra Bank of America.
Kontoen din har falt under minimumssaldoen på $ 25.
Vennligst sett inn ekstra midler for å unngå potensielle gebyrer.
Og så gikk vi tom for penger.
Et turnéband har plateselskaper,
og byråer som betaler regningene. Det er annerledes.
Når man gjør det selv, må du betale alle utgiftene.
Det er en seriøs forpliktelse å ta på seg.
Og når det begynner å gå galt, går det faen meg galt.
Vi hadde en bobil som slukte bensin. Vi måtte finne ut hvor vi skal sove,
og vi måtte ha innkvartering underveis. Pengene rant ut.
Vi hadde ti munner å mette, og alle så på oss.
I tillegg til konsertene og forberedelsene
vi gikk gjennom og alle opp- og nedturene… Det begynte å bli…
Alt raknet.
Disse folkene forbereder seg på et viktig skritt. Statsborgerskap.
Under turneen ventet jeg på arbeids- og oppholdstillatelsen.
Jeg hadde søkt. Det er en vanskelig prosess.
Det tok omtrent seks måneder, nå tar det nesten et år.
Uansett hvilken grense du kommer gjennom,
må du gjennom samme prosess, enten langveisfra eller fra Canada.
Veldig dyrt med advokater og alt mulig.
Alt papirarbeidet må gjøres.
Man kan ha noen veldig nervøse år som irsk person i USA
når man ikke har riktig dokumentasjon.
Man har reist inn lovlig, men vet ikke om man får bli der.
Hvis man drar hjem for en familiesammenkomst,
kommer man kanskje ikke inn landet igjen.
Og disse er gode, skattebetalende Irske folk. Ikke ulovlige innvandrere.
Jeg hører at noen mennesker i Det hvite hus
nesten vil ha alle til å tro
at innvandringen er et problem som vi må løse,
når innvandring egentlig er en mulighet som USA bør gripe.
Det var en lang prosess, men verdt det for meg.
Solen skinte på himmelen, og da vi kjørte opp til Montgomery…
Åpnet himmelens sluser seg.
Dette er en irsk sommer. Se. Man har vannet, man har litt lyn.
Og man har det!
Vi skulle spille her på dette podiet.
Nede i Texas, baby!
Ja.
Normalt veldig pittoresk, men så klart
hvis The Black Donnellys dukker opp et sted, går det til helvete.
Hvert sted vi dro til, ringte vi til underveis.
Jeg hadde datoen din fra starten, og den var i dag.
-Jeg hadde ingen annen dato for deg. -Det er i e-posten du sendte…
Og jeg ser på e-posten nå, og det står
at vi kommer til Arkansas omtrent 28. eller 29. mai.
Og hun sa: "Vel, vi har ikke åpent de dagene."
Jeg sa: "Hva med tirsdagen før?"
Og hun trodde jeg mente tirsdag etterpå.
Det er ingen kontrakt signert, det er ingenting.
Bare "Ja, det passer meg ikke, så det blir ikke noe av."
Det er nå vi gråter.
Å, herregud.
Damen sier: "Nei, det funker ikke for meg."
Hun snudde fullstendig der og da.
Vi har satt dere opp og drevet reklame for dere,
og her er vi med strømbrudd i sentrum av Sioux Falls.
Dette skjer hver dag, ingenting forandres.
Gud våkner om morgenen og tenker: "Hva skal jeg gjøre med de køddene i dag?"
Hjulene falt av.
Kan du lappe den?
Vi får se hvor langt vi kommer med denne.
Forhåpentligvis kommer vi til hotellet.
Alt så ut til å smuldre opp.
Vi hadde problemer med bobilen da også.
Vi prøvde å få en ny, men fikk ikke.
-En stund spilte vi for mat. -Ja, på et tidspunkt spilte vi for mat.
For å få mat til crewet og forhåpentlig selge noen cd-er for å få bensin.
Lukk da, din kødd.
Vi har 25…
Vi har 25 dollar igjen på kontoen
i to uker, og vi har tre uker igjen.
Vi begynte virkelig å føle at: "Ok, vi burde ikke gjøre dette."
Vi hadde det veldig vanskelig, og vi måtte tenke på noe.
Det jeg ville si, var at vi har en ny GoFundMe-side,
som er åpen nå.
Vi ser etter støtte fra alle fansene våre og alle som kjenner oss.
Vi er The Black Donnellys.
Vi utstråler standhaftighet, vi får jobben gjort, vi er stolte av hva vi får til,
og vi må begynne å be folk om penger, og det føltes ikke bra.
Det føltes ganske fælt, for å være ærlig.
-Men det reddet absolutt… -Reddet skinnet vårt.
VELKOMMEN TIL LOUISIANA
DAG 11
Sett i gang!
Ved dette stadiet utgjorde $ 200, $ 300, $ 400 en enorm forskjell.
Vi må gjøre en konsert i Kansas og en i Missouri
for å holde oss til tidsskjemaet.
Vi spilte her, så tok vi SUV-en og dro et annet sted.
Vi kjørte et annet sted til konserten. Alle ringte hverandre.
Jeg prøver å ordne et par konserter i kveld.
Nei.
Én, to, tre, fire!
Støtten har vært fantastisk, men vi trenger at støtten fortsetter.
Det var som en såpeopera. De så på hva vi gjorde hver dag,
og alle ble med oss hver dag.
LIVEMUSIKK
Det var alle lykkeønskningene vi fikk også.
Og all positiviteten på nettet og folk som sa: "Stå på, gutter. Dette klarer dere."
Vi hadde enorm støtte fra folk. Det drev oss virkelig videre.
Vi skal på postkontoret. Vi har cd-ene og T-skjortene våre.
Så vi sender disse til…
-Alle de nydelige menneskene. -Våre GoFundMe-supportere.
Kom igjen!
Vi gjør noe ingen andre har noen gang har gjort.
Det er det man må huske på. Ingen har gjort dette.
Og vi satset alt.
Hvordan går det, folkens? Vi er på vei inn til Clinton for å spille på Boxcars.
Vi har politiskorte inn til byen her, foran oss er brannbilen,
og vi har den lokale politibilen også. Se på dette.
DAG 16
Dette er en…
-Dave er veldig fornøyd. -Dave er som en liten gutt.
Dette er første gang vi har fått eskorte.
Dette er skikkelig kult.
Gud velsigne landsbyen Clinton!
Kjør på. Ikke vær redd.
Når man får sjansen til å spille sin egen konsert,
en bestemt konsert der folk faktisk kommer for å se deg spille,
er det ikke bare godt for egoet ditt,
det er der magien er. Sånn vil man at det skal være.
Og å spille foran folk som lytter til det du spiller…
Det fins ingen bedre følelse.
Og når man står på en scene i to timer og spiller, er alt annet uviktig.
Det var faen meg fantastisk.
Tusen takk!
Vi hadde en veldig god konsert i kveld. For en flott by.
Publikum her var helt fantastiske.
Vi solgte masse produkter og cd-er. Alle kjenner sangene våre.
Det har gitt oss litt løft i kveld, for vi har slitt.
Vi har ikke klart å vise hva vi er i stand til som band.
-Og i kveld var det en ren… -Det var en energiinnsprøytning.
De vil høre hva vi gjør, vi er ikke i bakgrunnen,
vi prøver ikke å tvinge oss på dem, og det er en konsert. Det vil man ha.
Å være musiker er hardt.
Det er mange som ser på det og ser all glamouren.
"Skulle gjerne vært der og sunget." De ser ikke hva som ligger bak.
"På veien" betyr bokstavelig talt på veien. Folk skjønner ofte ikke det.
"Jeg har vært på veien i tre år" betyr akkurat det. Man ser ut av vinduet.
Fra det ene stedet til det neste.
Det er faktisk fysisk krevende.
Man må passe på stemmen
når man gjør syv kvelder i uken, og det er ett show per kveld.
Ikke tre eller fire per dag, som er det guttene driver med.
Frustrasjonen rundt reisingen slår inn.
Noen vil sove, og noen klarer ikke sove.
Noen har ikke vasket seg, og bare de minste ting kan blåses opp.
Jakten på den amerikanske drømmen ligner
på jakten på musikerens drøm.
Det kan være hardt og ensomt der ute, og man savner hjemmet,
man savner familie og venner.
Så man søker den forbindelsen og den trøsten hos publikum.
Vi har gått inn i barer med en gitar, og folk sier: "Hvem er disse idiotene?"
Og på slutten rocker hele stedet.
Sjåføren vår Chad som sover der ute nå, for han er…
-Nei, jeg er her. -Å, han er her!
Gudskjelov at jeg ikke kalte ham en kødd.
Når noen kommer på en Black Donnellys konsert,
snakker de alle det samme språket,
og grensene deres brytes ned, og de står samlet.
Musikk har ingen farge, musikk har ikke rase,
musikk har ingen begrensninger.
Det er for alle, det er gratis.
The Black Donnellys er inspirerende for meg.
De har holdt på lenge,
og de tar det alltid til neste nivå.
Lidenskapen deres smitter av.
Man ser dem opptre, og det inspirerer deg.
Vi så ut til å komme til en kneik, og det er bare, ok…
Vi er over kneiken.
Vi nådde østkysten. Reisetidene ble kortere.
Vi fikk sjansen til å sove om natten
og våkne uthvilt neste dag.
VELKOMMEN TIL INDIANA
Vi begynte å bli kvitt noen cd-er og T-skjorter som hjalp oss på vei.
GoFundMe fungerte.
Vi har penger, vi kan kjøpe bensin!
Det så ut til å være en innsprøytning av positivitet.
Hilsen fra MICHIGAN
Vi er ved grensen nå, og vi er på vei sørover.
Vi er ved det nordligste punktet, og så drar vi sydover nå.
-Den broen går til Canada, ikke sant? -Jepp. Da kommer man ikke tilbake.
Ikke før oppholdstillatelsen er innvilget.
For der heiser de flagget, og under en kilometer unna har vi dette.
Jeg er forvirret over det. Det er latterlig.
Detroit!
VELKOMMEN TIL OHIO
Vi gjør noe som ingen andre noensinne har gjort.
Og man har seks-syv andre mennesker med seg som heller aldri har gjort det.
Vi ville gitt alle lov hvis de ville dra.
Vil du dra, dra.
-Og alle ble igjen. -Alle.
Det er den positive siden av det. Humor er flott,
og drikking hjalp veldig.
DAG 20
Grand Ole Opry.
Det mest berømte stedet i verden for countrymusikk.
Det var en energi der inne som traff deg med en gang.
Å se det var overveldende. For man har hørt på
folk som Bill Monroe og George Jones og så klart Hank Williams.
De har alle spilt der. Dette startet radiomusikken.
For meg er det sjalusi at jeg vil spille på det stedet.
Når man står på scenen på Grand Ole Opry og ser ut, blir man helt:
"Å, Gud. Tenk hvordan det føles å spille her når det er fullsatt."
Det gode eller det dårlige med oss og hva vi gjør,
er at vi kan spille i en skikkelig kul konsert,
i et lokale som er utsolgt, og det går veldig bra,
og folk ønsker oss lykke til,
de kjøper cd-ene og produktene våre, og man kommer ut og føler seg herlig.
Og så kan man spille i en bule kvelden etter.
Man ser på hverandre: "Hvor gikk det galt?"
De pubgreiene… Man er bakgrunn for en fest.
Og det er greit, jeg klager ikke, vi har tjent penger på det, helt kult.
Men å kunne gjøre en sånn konsert og spille egne låter,
det er drømmen din som musiker.
Vel, kanskje en dag får vi muligheten til å spille der.
For øyeblikket har det vært en stor ære.
Tilbake? La oss komme tilbake i bilen,
og spille "Wagon Wheel" for noen andre.
Ja.
TEPPERENS
Vi sliter økonomisk.
-Tallene ser ikke bra ut. -Nei.
Så vi må gjøre noe.
Tepperenseanlegget.
Vi trengte virkelig den konserten. Vi tjente $ 1000 på den.
Og vi visste ikke engang om den konserten ville telle, men vi gjorde den uansett.
Ikke mange dukket opp.
Men gjestfriheten de viste oss, var uten sidestykke.
De laget en bananpudding eller et bananbrød, ikke sant?
Ekte sørstatsmat. De var virkelig flotte mennesker.
Jeg vet at det er en klisjé, men det handler om frihet.
Bare se på oss. Vi er et tepperensefirma,
og så plutselig har vi konsert. Vi har friheten til å gjøre det.
Det får oss til å høres bedre ut når dere klapper.
USA ble grunnlagt av innvandrere, av mennesker fra overalt.
Vi er alle like. Alle burde prøve å komme overens så godt de kan.
De fleste som kommer til USA, har en driv, føler jeg.
Uansett hvor de var fra, ønsket de å gjøre det bedre.
De følte at USA var et bedre sted å være,
og driven for å komme fra der de var til der de er nå, krevde mye.
Den konserten reddet oss virkelig.
Nå klokken fire har vi offisielt vår første storm for sesongen.
Alberto treffer Florida-området
med vindkast på opptil 95 km/t.
Guvernører i Florida, Alabama og Mississippi erklærer unntakstilstand.
Det er 34 millioner mennesker som har flomvarsel.
Tornadoer er en risiko.
Delta har fyforbud på flyplassene.
-Det er dit vi skal. -Ja.
Ved dette stadiet tenkte vi: "Ok, dette klarer vi."
Konsertene fungerer. Dette går bra.
Så satte vi oss ned til frokost, og så ser vi nyhetene.
Så vi skal ned akkurat der den stormen er.
Moder jord er en hurpe.
Hver gang noe gikk bra, skjedde det noe dritt.
Kan vi være enige om at planen vi hadde, er litt dum,
men vi skal ikke gjøre noe farlig.
Og Simon bare: "Vi kan ikke dra dit."
Hold kjeft, vi må gjøre dette.
Vi har visst tornadovarsel nå.
Sentrale Alabama til midnatt.
Fremdeles på østsiden av denne stormen som kommer inn.
Vi kom frem. I live.
Disse samfunnene skaper et viktig spørsmål for USA.
Kan disse menneskene av mange nasjoner bli en del av den amerikanske livsstilen?
Vi har kommet fordi vi har hørt om grisen.
VELKOMMEN TIL GEORGIA
Hver bølge av innvandrere som kommer, tenker:
"Hvordan fortsetter jeg å være med selv og blir noe helt nytt?"
Jeg skal flytte inn i landet Skal spise masse fersken
Å starte en bedrift her, stifte familie,
bygge et samfunn her, det er en veldig vanskelig ting.
Man kjenner ikke kulturen eller tradisjonene.
Man vet ikke hvordan man får jobb, hvor man skal lete.
Alt er annerledes.
De går bra med øl til.
-Alt er bra med øl. -Ja.
Når man drar til USA, vet man ikke hvordan man blir mottatt.
USA er så mangfoldig, landskapet, menneskene, kulturen.
Og de har alligatorer.
Det er som Jurassic Park.
Vi er i Gator World!
Det fine er positiviteten man får.
Det at folk konsekvent vil si:
"Vi kommer dit, ikke vær redd. Dette skal ordne seg."
Ta f.eks. våre egne folk, fra Irland.
De kunne gjøre én ting i dette landet som de kunne ikke gjøre hjemme: være irske.
Akkurat! Man kan gjøre det her.
-Man kunne ikke være irsk hjemme. -Jeg vil alltid være ire.
Jeg bor i USA, og jeg er veldig stolt av å bo i USA,
men jeg er først og fremst ire.
To år uten å spise. Tenk hvor gretten og sulten man blir da.
I USA, mer enn noe land, er det sammensveising
av alle disse opplevelsene og båndene til andre kulturer.
Det er en gumbo-gryte av alle disse forskjellige tingene,
og det er fantastisk.
Forståelse for innvandrere lar oss å ha en mer inkluderende verden,
et mer inkluderende USA, ikke et ekskluderende USA.
Under hele turneen hadde jeg denne konserten i tankene.
Jeg vet at mange av dere kjenner Kelly, eller i det minste kjente henne.
Kusinen min Kelly som gikk bort, jobbet faktisk i lokalet
som vi skulle spille i på turneen.
Det var første gang jeg skulle være der.
Det var første gang vi skulle fremføre sangen som jeg skrev for henne.
Dave skrev denne vakre sangen for henne, så vær så snill og hør på sangen.
Natten kommer, og tiden står stille
Rystet min verden uten kompromisser
Minner blir værende til
Saltvann fyller øynene mine
Og jeg holder rundt deg for alltid
Og jeg vil følge lyset Det vil skinne over meg
Og jeg holder rundt deg for alltid
Min vakre jente
En mors kjærlighet er alt jeg har
Hold deg nær Selv om vi er langt fra hverandre
Nå er det på tide å gi slipp
Vi holder deg her dypt i hjertet
Nå roper de deg bort
En ting du bør vite Rett før du drar
Jeg er aldri over
Ha det bra Og Gud være med deg
Kelly Ann, Kelly Ann
Flammen din brenner dypt inne i meg
Kelly Ann, Kelly Ann
Tidevannet snudde Og kjempet med havet
Og jeg holder rundt deg for alltid
Og jeg vil følge lyset Det vil skinne over meg
Og jeg holder rundt deg for alltid
Min vakre jente
Sov godt, Kelly.
Takk.
Applaus. Jeg vet ikke hvordan han klarte det.
Hun jobbet på Finnegan's…
Hvor gammel var hun?
Jeg vil si hun var omtrent 26-27.
Ble sammen med feil mann og ble påvirket på en eller annen måte,
og så skjedde det som skjer med mange unge mennesker i dag
der narkotika… Narkotikaens svøpe…
…vinner, ikke sant?
-Ja, mange likte henne. -Mange snakket om henne.
Huff, det var vanskelig. Jeg var stolt over at jeg hadde skrevet denne sangen
og at jeg sang den, og jeg ga folk noe å holde fast ved.
Og spesielt moren hennes, for vi er veldig glad i henne.
Vet du hva vi trenger?
En båt.
Vi trenger en pause.
Vi trenger en pause, ja. Og ikke bli skadet.
Vi har gjort alt grunnarbeidet, vi har gjort klart alt.
Vi har vært over hele verden. Over hele USA, over hele Europa.
Musikken er der, sangene er der, musikerevnene er der, alt er der.
Vi trenger en pause.
-Vi trenger litt kjærlighet nå. -Akkurat.
DAG 23
Jeg vet at dere er stinne av gryn. De har fortsatt T-skjorter og cd-er.
Så hvis dere kan slenge en dollar eller to i den lille kurven,
vil alt gå til hotellet deres,
maten deres og skaffe dem en bedre bobil for de siste ni delstatene.
Uansett hva de trenger.
VELKOMMEN TIL SØR-CAROLINA
KONSERT 42
Jeg jobber med sjekklisten for Guinness-rekord-turneen.
Jeg har gjort det for hver konsert så langt.
Vi fyller ut papirene basert på hva vi tror at de ønsker.
Det er fortsatt noen uklare parametere for hva kravene våre er,
og denne uken går det et brev fra produsentene i Vegas
til Guinness rekordbok.
Vi skal si at dette er det vi gjør, vær så snill og underskriv på dette.
Og noen ganger tenker man:
"Hvorfor satte dette skipet seil før vi hadde et rammeverk?"
Men vi er her nå, og vi skal fullføre det.
En drøm er én ting, og det er fint å drømme, men å faktisk gå og gjøre det…
Det er flott å planlegge alt dette, og vi skal gjøre disse 50 delstatene,
vi skal gjøre ditt og datt, og så bare: "Faen, nå må vi dra og gjøre det."
Hei. Dette er Simon.
Jeg er turnéleder for bandet The Black Donnellys.
Vi har mistet den planlagte konserten i Delaware,
og vi må jo dekke hver delstat.
Minimum 15 minutter. Vi blir fort ferdig.
Hvis du kunne gitt oss litt mat eller betaling for konserten, takker vi for det.
I utgangspunktet ønsker vi bare å få dekket delstaten Delaware.
Se på dette stedet.
Du store.
-Det er som en tegneserie. -Ja.
Der inne er mannen som tar alle avgjørelsene som påvirker alle.
Vi har alltid hatt en idé om hva USA var,
men gjennom denne turen og gjennom denne turneen kom vi nærmere
-til å forstå hva USA dreier seg om. -Faktisk, ja.
Vi har gitt mye til dette landet og til byggingen av det.
Vi har lagt til kulturen, vi har tatt med oss alt.
Det er irsk blod i årene til dette landet.
Ja, det er sikkert.
Det er stor forskjell mellom
hva de vil at du skal tro og hva som faktisk skjer.
Det er et stort gap der.
Det er surrealistisk når man ser på bygningen nå, etter alt det vi har gjort.
Det er mange ting vi vil be ham gjøre.
Det er mange ting jeg gjerne vil si.
KONSERT 45
Reisen din har nettopp startet, for dette er USA.
Dette er vår idé av en amerikansk drøm.
For å forfølge drømmen din må du jobbe med den. Det var ideen vår.
Hvis vi fortsetter å jobbe, blir drømmen vår oppfylt.
For meg handler det ærlig talt om å kunne gjøre hva jeg vil med hvem jeg vil
uten å måtte bekymre deg for penger. Det er den amerikanske drømmen.
Hver mann og hver kvinne ønsker å kunne å gi barna en utdannelse.
De vil være i stand til å beskytte dem.
De vil være i stand til å gi dem noe slik at de lykkes.
For meg er det den amerikanske drømmen.
Jeg ville ikke bare: "Jeg skal ha et flott hus og bil og alt. "
For meg handlet det om å oppnå det jeg tror jeg er født for å gjøre.
Man kan fremdeles oppnå stort sett hva som helst i USA.
Selv om det blir stadig flere barrierer å overkomme.
Det krever mye driv. Man må vite hvor man vil før man kommer dit.
Hvor mye du legger inn i dette landet, er hvor mye du får ut.
Hvordan kan vi unngå å innse hva vi har?
Og det vi har tilgang til, hva vi kan gjøre og hva vi kan bli.
Alle som kommer hit og jobber hardt
og bruker tid og krefter på det, fortjener en sjanse.
For dette er USA. Dette er USA.
Greia med en bobiler er at de ikke er bygget for å kjøre et band rundt.
Mengden kilometer vi tilbakela, var helt ufattelig.
Vi reiste faktisk jordens omkrets.
Jeg er ikke overrasket over at det var deler som falt av osv.
Bobilen begynte å brenne i går.
Vi kjører et vrak.
Platen mellom støtfangeren og den grå tanken. Sveisingen var dårlig.
Det er bobilen vår der ute. "Recreational vehicle."
Jeg vet ikke hvorfor de kaller det det, for den er noe dritt!
Bobilen er noe skikkelig dritt.
Ja.
I går mistet vi klimaanlegget, så vi har ingen kaldluft.
Jeg har ingen som kan jobbe på det før mandag neste uke.
Jeg sier ifra, så de vet at du kommer, ok?
Hver dag var det sånn.
Oljeskift hver 6436 km, propanen gikk i stykker,
og klesvasken, vi måtte tømme septiktanken.
Kl. 06 om morgenen.
Nå må jeg stå opp og foreta oljeskift.
-Det bare fortsatte og fortsatte. -Hver gang det var noe, så bare:
"Du får ikke betalt for å gjøre dette, så gjør det."
VELKOMMEN TIL NORD-CAROLINA
Parkerer du den skraphaugen?
KONSERT 43
-Vi er i Baltimore. -Maryland.
Ja, hvor "Star Spangled Banner" ble skrevet.
Vi rullet i praksis hit.
Vi rullet nedover hele veien hit.
Vi jobber fra hånd til munn for øyeblikket,
så bokstavelig talt hver konsert vi har nå,
skaffer oss penger til å få oss til neste konsert.
-Ingen fikk betalt. -Nei.
Vi gikk tom for penger. Vi hadde ikke råd til å betale folk.
Vi hadde ikke råd til hoteller, flyreiser.
Alt begynte å falle fra hverandre.
Vi sover i bobilen.
Omtrent åtte personer i bobilen. Som en god innvandrer.
Vi blåser i etterpåklokskap osv.
Så nå skal vi prøve å fullføre det med et smil om munnen og ingen bensin i tanken.
Vi kommer til New York slik.
Ja, på knærne.
Vi kommer nok opp fra Hudson-elven.
En dollar, jeg har en dollar.
-Gud velsigne dere. -Lykke til.
Det er alltid mennesker som har det verre enn deg.
Der uavhengighetserklæringen ble skrevet. Fantastisk.
Og vi var her, klokken seks. Jeg elsker det.
Dette ga håp for alle slags raser og alle slags mennesker fra alle slags land.
Jeg lurte alltid på hva disse karene og forfedrene
ville tenkt om USA i dag.
Det er så steile fronter mot innvandring nå,
og likevel har man disse menneskene som vifter med det amerikanske flagget,
og de er ikke engang herfra.
Det er som om de holder opp…
Vi har ikke engang en 100-dollarseddel å holde opp.
Mulighetens land. Jeg skal stjele den 100-dollarseddelen.
Vi lærer ting mens vi er her.
Disse øyeblikkene i tiden, disse historiske hendelsene.
Bygninger, steder. Det har gitt oss en god idé om hva USA er bygget på.
En interessant kontrast mellom hva som var da det som er nå.
Rocky Balboa som går 12 runder mot all den motgangen,
er det samme som oss som gjør denne verdensrekordturneen.
-Han gjorde det ikke i en bobil. -Nei.
Vi har mer vondt enn han noen gang hadde.
Hvis noen så utenfra
og så hva som skjedde med oss, ville de sagt at vi aldri ville klart det.
Vel, forhåpentligvis viser vi at de tar feil.
Hvis vi blir slått ut på en teknikalitet,
fordi vi ikke fylte ut et ark, eller noe,
vet vi at vi spilte i 50 delstater, vi vet at vi har gjort 60 konserter,
og vi gjorde det på 40 dager.
Det handler om opplevelsen, det handler om å lære underveis,
det handler om å møte folket.
Hvis vi ikke får beviset, får det så være.
Vi har satt rekorden, så kan noen prøve å slå den.
Slå rekorden vår. Gjør det.
VELKOMMEN TIL DELAWARE
En fyr sa: "Jeg jobber på en campingplass oppover veien her.
Hvis dere vil,
kan dere bli her en natt eller to, hvis dere vil."
Jeg husker ikke det. Jeg kom til en campingplass og: "Hva gjør vi her?"
Ok, vi lager en s'more.
Fyr løs.
-Bare varmer man den opp? -Ja.
Bare legg puten på bålet.
-Sett denne oppå, klem den. -På toppen. Klem.
-Dra. -Dra.
Dette er første gang jeg har smakt en s'more.
-Velkommen til USA. -Du store.
Det var en overraskelse. Nydelig.
Å, kom igjen! Hvorfor begynte vi med dette først nå?
Man er i et annet land, man er i USA, og man hører:
"Det er dette amerikanere gjør når de camper."
Bobilen vår er dritt
Vi trenger en bit til
Mer vin!
-Jeg så deg ikke. -Jeg er den største mannen her.
"Jeg så deg ikke." Jeg går med rar hatt, og jeg veier omtrent 118 kilo.
Han må være full.
-Jeg kan ikke tro… -Jeg kan ikke tro det er tomt for rødvin.
Hvor er den kødden? Der er han.
-Drakk all rødvinen. -Nei.
-Nei? -Jeg tømte den.
Mitt første musikkminne var at jeg satt i en taxi
og hørte på ELO og "All Over the World".
Som fremdeles nok må være min favorittlåt av alle i verden.
Jeg levde meg sånn inn i sangen
at jeg tok en hårbørste og sang inn i speilet. Jeg mimet.
Og jeg ble så betatt av sangen at jeg begynte å gråte. Æresord.
Jeg begynte med det fordi man får damer når man spiller gitar. Så enkelt.
Nei, jeg begynte… Steve, broren min, hadde en…
Han var fire år eldre enn meg, og han begynte å ta med ting hjem,
og jeg hørte Thin Lizzy og jeg hørte Gary Moore spille,
og jeg hørte lyden fra en gitar, og jeg bare: "Ja, sånn skal det være."
Broren min tok meg med for å se Thin Lizzy,
og to uker senere hadde jeg sett AC/DC, og jeg bare: "Det vil jeg gjøre."
Det er lyden man lager når man gjør sånn.
Det gir meg fortsatt gåsehud.
Ingenting annet. Det er bare å kunne gjøre det.
Det som fikk meg inn i musikken, var å spille gitar.
Og den dag i dag elsker jeg det fortsatt og prøver å lære meg å gjøre det.
VELKOMMEN TIL NEW HAMPSHIRE
KONSERT 51
KONSERT 52
MASSACHUSETTS ØNSKER DEG VELKOMMEN
KONSERT 53
På fredag får vi dra hjem etter 25 dager på veien.
Jeg gleder meg veldig til det.
For det har vært fantastisk, men det har vært noe dritt også.
Her er vi i Boston, som er en bastion for irene.
Mest fordi det er en av de største havnene som irene kom inn til.
Irland ble styrt av England i 800 år.
Vi gjorde opprør mot dem. De prøvde å utrydde oss. De prøvde på folkemord.
Hungersnøden har sine egne historier. Alle vet at det ikke egentlig var hungersnød.
Vi fikk ikke fisk eller ha vårt eget korn og slike ting.
De ville ikke la oss dyrke avlinger eller få utdannelse.
Vi måtte ha skoler i det skjulte, undervise oss selv.
De kommer fra et sted der de ble nektet så mye
at de virkelig ønsker å utnytte den amerikanske drømmen.
Det er en drøm om USA.
At man kan komme hit og bokstavelig talt være
alt man drømmer om å være eller håper å være.
Det var trist å måtte forlate sitt eget land bare for å kunne leve.
Millioner av europeere forlot hjemlandet
for å bosette seg i nye land over havet.
Nesten to tredjedeler av dem kom til USA.
Det var en masseflukt på 1800-tallet da hungersnøden rammet Irland.
Og over to millioner mennesker forlot landet.
Da USA ble frigjort fra England, lokket det til seg mange irer.
Mange mennesker dro til USA
på "flytende likkister". Det tok seks til tolv uker.
Man måtte overvinne tyfus og tuberkulose på veien.
Da de forlot Irland og kom til østkysten av USA, var de ikke velkomne.
Det viser hvor tøffe irene var,
for de jobbet hardt og var enormt innflytelsesrike.
Spesielt i oppbyggingen av samfunnet.
Irene begynte å jobbe som brannmenn og politibetjenter.
Jobber som andre folk ikke ville ha.
Og de jobbet seg opp i politikken og ble fremtredende figurer
i store deler av østkysten.
Og bygget dette stedet, fikk det til å fungere og være en del av USA.
De kaller seg ikke bare Irske, de kaller seg irsk-amerikanere.
Og de gjør dette landet bedre.
Og her er en strålende skulptur.
Augustus Saint-Gaudens fra Dublin.
Moren hans var irsk og faren var fransk.
Dette er et godt eksempel på hva irske innvandrere bidro med i USA.
Det er utrolig. Vi har reist over hele landet i en bobil.
Og vi syter i vei om hva vi måtte gå gjennom.
Disse menneskene kom i skip.
Og så mange døde på havet.
John Boyle O'Reilly, en av de store forfatterne,
sa at Atlanterhavet var en skål med tårer.
Så det må ha vært en helt fryktelig opplevelse.
Og ikke bare det. De kom fra et helvete.
Og så kom de hit og måtte fortsatt gjennom et helvete.
Utrolig hvordan det fortsatt gjør vondt.
-Ja. -Det gjør fortsatt vondt.
Noen sier til deg: "Hvorfor skulle USA slippe deg inn…"
Les en historiebok, da.
Denne skulpturen viser oss da vi dro.
Og så turnerte og turnerte vi, og her er vi nå.
Vi drar til New York i morgen.
Denne ville det vært et mareritt å kjøre rundt i New York med.
Så Chad kjører den tilbake.
Den har reist mange kilometer. 22 530 km?
Det er 22 530 km, og Chad kjørte 25 750.
Den har vært en god tjener. Ville jeg reist i en igjen? Jeg vet ikke.
Vel, du vet at bremsene fungerer.
Jeg syntes matlagingen var fantastisk.
Ja, vi brukte den ikke én eneste gang.
Vi trodde aldri vi skulle komme frem, for å være ærlig.
Vi trodde ikke vi skulle klare det.
Det har vært så mange uventede hendelser og hindre.
Det har vært mange følelser her også. Forandringer underveis.
Og det er fint å komme til veis ende. Det er det absolutt.
La oss kvitte oss med denne hurpa og dra.
Da vi dro, skjedde det en veldig gripende ting.
Sjåføren vår holdt fast i den,
og like før vi skulle dra, skjærer han opp hele fingeren.
Da tenkte jeg at den greia der måtte være besatt.
Ikke si det.
Ja!
Ikke ta på den.
Jeg berørte den så vidt.
Tross alle manglene fortsatte den å kjøre.
Vi kan si hva vi vil om den, men den fikk oss gjennom det.
Ha det!
Den skaper historie.
SYKEPLEIE OG REHABILITERING
PUB OPPE
VELKOMMEN TIL CONNECTICUT
Her er vi, folkens. På vei til New York.
Enveisbillett til Grand Central Station.
Og der er hun.
-Det kommer inn nå. -Vognen vår har kommet.
Vårt siste opphold i den siste byen vår, og vi er veldig glade.
-I dag er dagen vi slår… -Verdensrekorden.
Vi gjorde en live Facebook-greie,
og jeg bare: "Vel, folkens. Vi er her."
Her er vi. Vi kom oss til Grand Central Station i New York City.
Dette er vår 50. delstat. Dette er slutten på reisen vår.
Jeg elsker denne byen. Den er fantastisk. Endelig fremme.
DAG 35
KONSERT 56
McSorley's er den eldste baren i New York by som har vært i kontinuerlig drift.
Den har alltid vært eid av en ire.
Samme sted i 164 år.
Et landemerke for enhver irsk person som noen gang har dratt dit.
Kult, kult sted.
De behandlet oss veldig bra der også.
Man kommer inn, du har aldri sett oss før, og det føles så åpent.
Sånn er dette stedet. Det er som en svingdør. Mennesker fra hele verden.
Iblant vet vi ikke hvem som er her.
Det var her man kom for å skaffe jobb.
Man møtte alle her.
Vi og Anton Brothers, hva?
Ja, vi er de eneste to bandene som har spilt her.
Vi visste ved det stadiet at vi knuste rekorden.
Fantastisk. Dette er en del av det gamle Slack-huset.
Man bringer det hit og har det som en hyllest til hungersnøden
og det folket vårt gikk gjennom.
Det største noen kan gjøre, er å stupe ut i det ukjente.
I Irland, hvis du satser 100 %, får du kanskje 2 % tilbake.
Satser du 100 % i USA, har du sjansen til å få mer tilbake.
Når man kommer til USA, har man bokstavelig talt sjansen
til å komme seg ut av fattigdom, få en utdannelse og gjøre hva man vil.
USA ga meg sjansen til å tro at jeg kan gjøre hva jeg vil, og jeg har gjort det.
Jeg startet som oppvasker da jeg var 14 år da jeg kom hit.
Vi tar egentlig ikke bort noe.
Vi gjør så godt vi kan for å gjøre det til et flott land, for dette er vårt hjem.
Du kan være det du vil være her.
Du kan heise flagget ditt, du kan synge sangene dine.
Hvis du vil gjøre jobben, kan du gjøre alt du vil i dette landet.
Du kan et null en dag, og være en helt den neste.
Mulighetene er endeløse.
Times Square er det typiske USA for veldig mange.
Det er dekadansen, overfloden.
Man kan ha alt man vil. Sjansene.
Mulighetene. Realistisk sett er det bare en liten del av det.
For USA er et enormt sted og er veldig variert.
Og vi har vært gjennom alle delstatene, og det er ikke det man ser.
Vi slo tilbake, vi klarte det, vi kom hit.
Bare fordi alle ga alt for dette.
Folk kunne bare ha gått sin vei, men det gjorde de ikke, for de ville fullføre det.
-Ingen ville være den som… -Ikke var en del av turneen.
Rett oppe i veien spiller Albert Lee.
Og så er det The Tonight Show, Colbert Show, man har NBC.
Wicked spiller.
The Black Donnellys spilte nettopp i Opry.
Bare nevner det.
-Spilte Black Donnellys i dag? -Ja.
-Hvor spilte de? -Opry.
-Flott. -Ja.
KONSERT 59
IRIDIUM LIVEMUSIKK
Vi har gjort alle delstatene, men vi hadde ikke nok konserter.
Så vi trengte hver eneste konsert fra det punktet og utover,
så Iridium-konserten var veldig viktig.
Vi visste ikke at vi fikk konserten før 23 minutter på forhånd.
-Og jeg våknet… -Vi sov på hotellet.
Jeg hadde en ødelagt madrass da jeg våknet.
Vi skulle ha konsert på Mean Fiddler,
og han bare "Huff". Og jeg bare: "Hva er i veien?"
Han sier: "Vi skal på scenen om 20 min."
Jeg sa: "Du tuller." Det var som den vaffelannonsen.
Jeg bare…
Har du noen gang vært i New York by og skulle komme frem raskt?
Det skjer ikke.
Så dette var USA, dette er symbolet.
Dette var det første de så på vei inn.
-Og de innså at dette var deres frihet. -De hadde klart det.
Men lite visste de at problemene deres bare hadde begynt.
Hjertesorgen begynte da. Som de oppdaget på Ellis Island.
For å komme hit måtte man være desperat.
To millioner mennesker. Til Ellis Island. To millioner.
Fem tusen mennesker sammen med deg.
Man står i kø i minst 14 timer,
så forteller de deg at du har tyfus eller en annen sykdom,
og så setter de deg i karantene.
Kommer til USA, går gjennom innvandringssystemet,
gjør alt det de ber deg om,
og det er like vanskelig i dag som det var den gangen.
Man skulle trodd ting ville kommet litt videre.
Lærdommen fra sulten i Irland må tas i bruk
helt til historien slutter å gjenta seg.
KONSERT 60
Her er vi på vår siste konsert.
Ikoniske Arlene's Grocery.
Vi er her, vi lever, og vi er alle sammen fortsatt.
Og vi rakk konserten. Så uansett hvem som er der ute, har vi klart det.
Det er en veldig fin avslutning.
Det virker som det er lenge siden når du nevner de fem ukene.
Men for oss har det gått lynraskt.
Jeg har aldri opplevd det noe så raskt,-
så kompakt og så surrealistisk.
Et konsertlokale i New York, man spiller der, og stedet er fullt.
Det kom mange mennesker som vi ikke hadde sett på lenge.
Folk som bor i New York. Det var et veldig tilfredsstillende øyeblikk.
20 ÅR MED ROCK AND ROLL
Jøss, så varmt det er her inne.
Du store min.
Det var de 15 minuttene som kreves av Guinness rekordbok.
-Dere slo rekorden! -Vi slo verdensrekorden!
Øyeblikket man slår verdensrekorden… Spesielt denne, den vanskeligste.
Når man ser tilbake på kartet
og ser alle tingene man har gjort,
er vi nå de eneste menneskene i hele verden som har gjort dette.
Å måle suksess er veldig vanskelig. Det er en veldig personlig ting.
Og det er virkelig flott når man faktisk realiserer en drøm.
Vi var så nære ved å mislykkes og…
Og vi holdt ut.
-Vi klorte oss fast med neglene våre. -Klorte oss fast med noen andres.
Og det er utrolig, hele denne greia.
Det er som om det var ment å skje.
Vi tilegner denne sangen til alle som har sitt hjem nummer én i USA,
og for alle andre som har vært borte fra hjemmet sitt i lang tid.
Det er fint å gå ut i verden og utvide horisontene,
men når man prøver å komme hjem, går livet videre,
og man føler at man ikke er hjemme når man kommer tilbake.
Og man føler seg ikke hjemme i utlandet, for da er man bortreist.
Så man henger i limbo.
Et dilemma, man henger i limbo, man vet ikke hvor man hører hjemme.
Gudskjelov har vi alkohol.
"This is My Home", folkens. Håper dere liker dette.
Et sted her inne klamrer hjertet mitt seg Til tiden for de årene som går
I all sin prakt og all min frykt
Finner ingen ende og ingen grenser
Vi lærte mye om USA. Mange gode mennesker.
Hvor imøtekommende og hvor vennlige og hyggelige folk er.
Vi så ikke den versjonen av USA som mediene fremstiller.
Bare mennesker som gjør det samme som vi gjør,
det de liker å gjøre. De vil jobbe,
de vil drikke, ha det fint. De vil få betalt og så bare være seg selv.
Dette er mitt hjem, Og jeg har vært borte altfor lenge
Fra hjemmet mitt, kommer tilbake nå, Den dårlige følelsen er borte
Fra hjemmet mitt, der kjærligheten er
Og hjemmet mitt igjen
Ideen om "This is My Home"
er denne perfekte balansen av at jeg tok med meg det som er kjært
til dette nye landet, og jeg skaper et nytt sted som er hjem
for neste generasjon som kommer. Barna mine, barna deres.
USA er det ultimate innvandrerlandet.
Vi er alle innvandrere her i USA,
om vi har vært her i fire generasjoner som meg selv
eller om vi kom nettopp. Dette landet ble bygget på innvandring.
Hvis du spør den gjennomsnittlige personen i USA
hva arven deres er, har de fleste ikke peiling.
Men det er en slik smeltedigel. Vi har alt her.
Smeltedigelen er faktisk USA.
Det er ikke noe land som er blitt påvirket
fra overalt rundt om i verden på samme måte som USA er blitt.
Vi kommer til dette landet fordi det er det eneste landet i verden
der man virkelig kan søke å oppnå alt du noen gang har drømt om.
Mulighetene man har her, tror jeg ikke man finner noe annet sted i verden.
Denne turneen handler om "This Is My Home".
Så vanskelig er det å assimilere seg i en annen kultur.
Disse karene kommer hit og spiller musikken sin
fra landet de kommer fra.
Når man får sjansen til å sitte og snakke med noen fra et annet land,
lærer man at det ikke er så stor forskjell mellom oss.
USA i seg selv er et inkluderende land.
Alle vet hvor de kommer fra,
men vi forstår alle hvor vi hører hjemme.
Fikk akkurat denne fra datteren min, som kona sendte til meg.
Si "Bra gjort, pappa".
Bra gjort, pappa.
Jeg har familie nå. Det er helt rått.
For disse rock and roll-greiene, gjorde man for deg selv,
men nå gjør man det for familien.
Og det er så… Det er et fantastisk øyeblikk.
Denne ungen er amerikansk.
Hun har vokst mye på fire-fem uker
mens vi har vært borte, og nå snakker hun i setninger.
Si "Bra gjort, pappa".
Bra gjort, pappa.
Der, ja. Jeg gleder meg til å se henne i morgen.
Dette er mitt hjem Og jeg har vært borte altfor lenge
Fra hjemmet mitt, kommer tilbake nå Den dårlige følelsen er borte
Fra hjemmet mitt, der kjærligheten er
I hjemmet mitt igjen
Hallo? Ok, et øyeblikk.
Alle sammen, jeg har fått greencard!
Jeg er så full av følelser og lykke nå pga. denne gode nyheten.
Jeg er et skritt nærmere å være statsborger og en del av USA.
Da jeg får telefon fra kona om at greencardet hadde kommet…
Det er et fantastisk øyeblikk som jeg aldri vil glemme.
Jeg er så glad!
-Jeg er så glad. -Takk, kamerat.
Drømmen lever fortsatt.
Jeg vet at den har fått seg litt juling, men den er der fremdeles.
Hvis du vil lete etter den, finner du den.
Dette er mitt hjem Og jeg har vært borte altfor lenge
Det er mulighetenes land. Det er det virkelig. Og det er det fortsatt.
Jeg innser det enda bedre nå enn da vi begynte.
Drømmen for meg er å kunne være lykkelig i det du gjør hver dag.
Dette er mitt hjem Og jeg har vært borte altfor lenge
Fra hjemmet mitt, kommer tilbake nå Den dårlige følelsen er borte
Fra hjemmet mitt, der kjærligheten er
I hjemmet mitt igjen
Dette er mitt hjem Og jeg har vært borte altfor lenge
Fra hjemmet mitt, kommer tilbake nå Den dårlige følelsen er borte
Fra hjemmet mitt
Hvor kjærligheten er
Og hjemmet mitt igjen
Og her blir jeg
Resten av mitt liv
VELKOMMEN HJEM, GUTTER
Dette er mitt hjem
DERE KLARTE DET
I 2019 fikk Dave Rooney og familien arbeids- og oppholdstillatelsen,
ofte kjent som greencard.
Dave Browne venter for øyeblikket på godkjennelse.
The Black Donnellys var de første artistene i historien
som fullførte 60 forestillinger i 50 delstater på bare 35 dager.
Til tross for de overveldende bevisene
har Guinness rekordbok fortsatt ikke anerkjent forsøket deres.
Og nå for noe litt annerledes.
Hvordan går det?
Det er indianere der borte!
Jeg blir kastet ut av denne butikken.
Var det 35 dager, 50 delstater?
Til og med over til lille Hawaii.
Det var fantastisk. Virkelig.
Men du vet, jeg vil ikke ha dem i USA lenger.
Virkelig ikke, og dere vet hvorfor. Dere vet veldig godt hvorfor.
Dere valgte Mandalay, Mandalay fremfor Trump.
Dere bestemte dere for å dra, hva var det, vest for The Strip?
Dere dro vest for The Strip men kunne dratt østover.
Ok? Veldig dumt, ikke bra. Ikke noe greencard for deg.
Ingen greencard for de to Davene, sier jeg.
Jeg prøver å få riktig stemme. Jeg tuller ikke.
Det er en irsk bar som heter Dubliner, ok?
Man har mexicanere som selger pølser,
og så har man…
Der har du din amerikanske drøm.
Tekst: Harald Plahter