RAKUTEN TV PRÄSENTIERT
Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Når de spørger: "Hvor er du fra?" svarer jeg: "Hvor Iniesta er fra."
-Han spillede altid. -Han gik bag bordet med bolden.
Han er nået langt!
Nu er han i Japan.
DEN UVENTEDE HELT
ANDRÉS INIESTA DEN UVENTEDE HELT
Vi vidste, at efter opholdet i Barcelona,
så skulle vi et andet sted hen, men Japan
havde jeg ikke forventet.
Det er trist at forlade familie og venner
og opholdet her har ført os tættere sammen
som et par og som en familie.
Man kommer hertil, og man er faktisk...
ANDRÉS KONE
...alene, for man kender ingen.
Det har bragt os tættere sammen
som partnere og som familie.
Min barndom var, som den var. Jeg var lykkelig.
Min barndom handlede om fodbold,
min barndom handlede om at gå i skole
om morgenen og træning om eftermiddagen.
Det eneste, jeg har savnet i al den tid,
har været ikke at have min familie tæt på.
Resten betyder ikke noget.
Det er blot os to
med vores stamme på fire små børn,
hvor vi nyder roen og lærer nye folk at kende
og denne nye kultur.
Hun har altid betydet meget for mig.
Vi enes rigtig godt.
Jeg elsker at bruge næsten al min tid med hende og dele alt sammen.
Vi har skabt en fantastisk familie
med de små,
og det har været en gave, at vores veje krydsedes.
Tak! En lille gave!
-Hvorfor har du lavet dem? -Tak, en lille gave!
Vi er på farten hele dagen ligesom andre familier med mange børn.
Når man har fire små lømler,
så er man nødt til at komme lidt væk en gang imellem.
Mange ord popper op.
Men hvis... jeg tænker,
at ét beskriver ham rigtig godt,
både som person og som fodboldspiller,
og det er "overvældende."
-"Unik." -"Klasse."
-"Fantastisk." -"Balance."
-"Eksemplarisk." -"Fænomen."
-"Speciel." -"En legende."
Et ord, der beskriver Andrés...
"Andrés er Andrés."
En fantastisk person.
-Jeg vil sige "geni." -Han er en enestående spiller, magisk.
-En oprigtig fodboldspiller. -En "illusionist".
"Holdånd."
"Gud."
Med ét ord vil jeg sige "menneskelighed."
Jeg kan lide dig som fodboldspiller,
men også som menneske.
-"Ærlighed." -Vi er forskellige.
Han er meget hvid, og jeg er meget sort, men vi knuselsker hinanden.
-"Rent talent." -"Magisk."
"Særlig." Jeg syntes, at Andrés er en meget særlig person,
både som fodboldspiller og som person.
For mig var han en danser, den bedste danser med en fodbold.
Dansede rundt på banen.
Det er en fornøjelse at se ham spille.
Det er det samme som at se nogen danse.
Det føltes, som om Andrés danser med bolden.
Step og moderne dans.
Rolig dans og vild dans.
Han var altid ét med bolden.
Det så ud, som om han stod på ski.
Hans bevægelser var æstetiske, og måden, han spillede bolden...
Han rørte den ikke, han fulgte den blot.
Den følelse er unik.
Pludselig satte han farten ned og gjorde noget, man ikke forventede.
Så hamrede han bremsen i, og det gjorde det umuligt
at få bolden fra ham.
Han er det største talent i spansk fodbold, jeg nogensinde har set.
Det øjeblik hvor en spiller forventer, at han skal komme,
og lige i det øjeblik dribler han hen,
hvor modstanderen ikke er...
Det er fantastisk, og han venter endda på en til slut.
Han venter på en og siger: "Jeg får fat på dig", og så gør han det.
Det er spillerne, der kan gøre en forskel,
og man siger: "Pas på, eller han ændrer retning."
Og så gør han det igen.
Det er lidt som en tyrefægter,
måden han venter på, at tyren kommer helt tæt på,
modstanderen kommer tæt på og reagerer så.
Meget få har været i stand til at gøre det.
Hans største evne var ikke kun at have to øjne, men fire,
to foran og to i nakken.
Han havde ikke brug for...
Han vidste altid, hvem der var bagved, og hvilken side de kom fra.
Han kom ud af umulige situationer.
Man kan aflevere bolden til ham på alle tænkelige måeder.
Han kontrollerer den på sin måde.
Det var utroligt.
Selv Ronaldinho... den store Ronaldinho.
Nogle gange fik han bolden og fejlede.
Men Andrés, aflevér bolden til ham,
og han kontrollerer den.
Jeg spurgte ham: "Hvordan gør du det?"
Han så ud til at være fanget, og man tænkte: "Okay, han taber den",
og så smutter han forbi en.
Når han står overfor to spillere, så er han som gummi.
Han kontrollerer den, rykker, to berøringer og farvel, Andrés.
Det var let for mig at have Andrés,
for jeg vidste, at jeg kunne aflevere bolden til ham,
og han kunne få den hen til målet.
Han er den spiller, der bedst forstod mig på banen
og også som person,
jeg ser meget op til ham. Han er en meget afslappet person.
Lige modsat af mig, men jeg tror, vi komplementerer hinanden godt.
Vi deler en særlig følelse,
hvor vi kan finde sammen med blot et enkelt blik.
Vi vidste, hvad vi ønskede fra os selv og fra hinanden,
i dette tilfælde Andrés.
Modstanderne svedte, kæmpede og forsøgte at få fat i bolden...
og han var altid rolig, og man tænkte: "Hør, stop! Det er ikke fair."
Det var som at se
to spillere,
som ikke spillede den samme kamp.
Det så ud, som om han spillede en anden kamp end de andre.
Det er hans speciale.
Han var beslutsom
og havde en evne til at komme fri af trange situationer.
Jeg plejede at sige, at han var som Harry Potter med sin tryllestav.
Man kan gøre, hvad man vil, hvornår man vil.
Han udøvede magi.
Måske kommer der aldrig en ny Iniesta.
Og benet op.
En, to, tre, fire...
Hænderne ned. Fire.
Hjernen er centrum for alt.
Og han har organiseret
det hjerne-krop-forhold på en speciel måde
til at bevæge sig på den måde, han ønskede.
Han lavede nogle utrolige komplekse bevægelser
på en enkel, yndefuld måde, og det viser harmoni.
Jeg synes ikke, at han skal stoppe med at dyrke sport,
for det er hans måde at udtrykke sig på.
At være sådan en...
lad os sige reserveret person, eller lukket,
hans måde at udtrykke sig på er helt sikkert fodbold.
Ja, enkelt.
Iniesta, enkelt.
Det skyldes
alle de timer, han spillede,
da han trænede som ung
på sin berømte bane i landsbyen.
Han spillede på gaden hele dagen,
og det er fundamentalt
til at udvikle den særlige kvalitet, som han har.
Tænk på, hvornår det skal hentes.
Hvis du ikke bruger det, bliver det her. Vil du sidde her?
Vi lader dem stå og henter dem senere. Pau lader det stå her.
-Jeg vil have bolden. -Vil du lade den være her?
Fald nu ikke i vandet, okay?
Jeg parkerer den her.
Lad os komme af sted.
Vi kommer tilbage efter den.
Kom nu, Sienita.
Efter scooteren.
Klar?
Jeg er i en anden fase i mit liv.
At forlade Barcelona og komme hertil har givet mig
en del frihed på mange måder.
At sidde her på en bænk og iagttage folk
er noget, vi aldrig har kunnet gøre,
og gå en tur med vores børn
giver en ro, som man ikke har haft i mange år.
Tackling! Siena har lige tacklet dig!
Vi så det.
Sig i det mindste undskyld.
-Mor! -Vil du have jakken af?
Far, du skal også spille. Far?
Far!
-Jeg tog den ikke. Græd ikke. -Her.
-Det er ikke den. -Her.
-Ret dårligt, men jeg scorede tre. -Far.
-Far, du skal også spille. -Spiller jeg nu?
Der!
Bolden ramte dig næsten i ansigtet igen, Siena.
-Tæt på. Vil du have is, Siena? -Også Siena.
Chokolade eller tutti-frutti?
Chokolade, ligesom far.
Se, far skal fange en fisk.
Se, far skal...
-Han har ikke fanget noget. -Det har jeg, se.
Se!
Hurra!
Så I det?
Se, Siena.
-Ret stor. -Wauw.
Tak.
Se, sikke en fisk!
-Så du den? -Far!
Fangede mor en haj?
Nej, hajer er meget tunge.
Vent der med mor.
Tre, to, en.
Stop, der kommer biler.
Den sommer, vi mødtes,
tog han på turne med Barcelona til Japan,
og da han kom tilbage, sagde han: "Jeg har noget med til dig.
Kan vi mødes, så jeg kan give dig det?"
Jeg mødte Anna
på sankthansaften i 2007.
Jeg havde arrangeret at tage til Mataró med Jordi Mesalles.
Vi tog af sted og fik en drink på stranden.
Så tog vi på strandbaren.
Hun arbejdede som servitrice.
Så snart vi kom ind, sagde han:
"Har du set den brunette i baren?"
Hun slog benene væk under mig.
Jeg sagde: "Altså, Andrés, vi er lige kommet,
jeg har ikke kigget mig omkring endnu."
Han var der i et stykke tid
og ventede tålmodigt på sin chance.
Man er nødt til at være tålmodig.
Næste dag sagde han: "Jeg er nødt til at få hendes nummer."
Han holdt ud.
Når først Andrés sætter sig for noget,
så når han dertil til sidst.
Efter et stykke tid sagde han: "Jeg har det."
Jeg sagde: "Jeg vil slet ikke vide hvordan."
Han ringede til mig hver dag for at plage mig med det,
og jeg kunne ikke slippe af med ham.
Vi talte i telefon sammen i halvanden time,
om han havde sendt hende en besked,
og om jeg troede, hun ville svare på den.
Han vidste ikke, hvad han skulle gøre.
Andrés gjorde meget for Anna,
og en dag fandt de sammen,
da Andrés kom tilbage fra turné i Asien med Barcelona.
Her i Japan, i de fleste lufthavne,
det firma eller det mærke, man ser oftest, er ANA.
Det mindede mig meget om hende.
Vi mødtes på en tankstation nær Mataró, hvor jeg boede,
og jeg husker, at han sad fast i trafikken i to timer.
Jeg sad fast ved ringvejen i en times tid
og sendte beskeder, hvor jeg skrev, at jeg var på vej.
Vi mødtes, og jeg gav hende gaven...
Han gav mig en lille gave, et fly kaldet ANA.
Det er den slags gave, man giver, når man er forelsket.
I det øjeblik, jeg fik gaven og læste brevet,
blev jeg forelsket.
Jeg sagde til min søster: "Marta, jeg tror, jeg er forelsket."
Jeg forelskede mig i hende straks, og hun forelskede sig i mig over tid.
Samme aften han mødte sin kone,
der mødte han mig et par timer forinden, og jeg ved,
at det var et særligt øjeblik for ham.
Forsigtig.
-Åh nej, sikke et skud. -Kom her, du...
-Sæt din bror på plads. -Tag dine kondisko på, unge mand.
-Uartig! -Hvem er uartig?
-Pao. -Hvorfor? Hvad gjorde han?
Fordi Pao slog mig med bolden, hårdt.
Hårdt? Men det var ikke med vilje.
Stakkel.
Sagde han undskyld?
-Nej? -Nej.
Har du sagt undskyld til din søster?
For det skud.
Undskyld.
Hørte du, han sagde undskyld?
Åh, en rygmassage!
-Hvad gav han dig? -En rygmassage.
-Fik du en rygmassage? -Ja.
BEKENDTGØRELSEN 9. APRIL 2018
Jeg kan huske, at vi spillede Ludo med nogle venner,
og han sendte mig en besked, hvor der stod,
om jeg ville komme hen på hans værelse, for han skulle tale med mig.
Han skrev til mig: "Kan du komme hen på mit værelse et øjeblik?"
Man sætter sig selv i hans sted og tænker:
"Jøsses, hvad tænker og føler han lige nu?"
Han kommer hen til Leo og mig
og fortæller os sin beslutning.
Andrés ventede på sit værelse og bad os sætte os ned
og fortalte os, at han havde besluttet sig for at stoppe.
Denne pressekonference er for offentligt at annoncere...
min beslutning...
at dette vil være min sidste sæson.
Jeg troede aldrig, at han ville forlade Barcelona,
og det er noget, jeg altid har sagt til ham,
og han sagde til mig: "Du stolede ikke på mig,
du sagde, at jeg altid ville blive, gjorde du ikke?"
Kompliceret.
Til mine holdkammerater og alle dem, jeg har været sammen med dagligt
igennem alle disse år, denne sæson,
det er dem, der har gjort mig bedre hver dag.
Det er ikke, fordi man ikke kan forestille sig Barça uden Andrés.
Jeg kan ikke forestille mig en dagligdag uden min ven.
Vi savnede allerede Andrés fra det øjeblik,
men vi havde stadig et par uger tilbage med ham.
De uger blev selvfølgelig noget særligt.
Året før forlod Xavi os,
og i år forlod Andrés os, og lidt efter lidt
var der færre og færre af os tilbage
fra denne fantastiske og vigtige periode for os og klubben,
og tiden nærmede sig for os alle...
Jeg kunne ikke være et sted, hvor jeg følte, at jeg ikke gav alt, jeg havde.
Folk i klubben
havde aldrig forestillet sig, at jeg kunne forlade den.
Det er ligesom alt andet
i forhold, hvis man ikke taler om tingene i tide,
så kommer der et tidspunkt, hvor der er ingen vej tilbage.
Så enkelt er det.
Hans ønske er at forlade klubben på et tidspunkt,
hvor han er et aktivt medlem på førsteholdet,
bidrager til spillet og tænker:
"Jeg forlader holdet med hovedet højt, mens holdet vindet."
Han sætter høje krav til sig selv
og ønsker altid at yde 100%,
og han lagde gradvist mærke til, at han ikke kunne yde 100%.
Det var den bedste beslutning.
Det er den sidste store dag, den sidste titel, lad os sige,
-for Andrés Iniesta. -En del af Barças sjæl
forsvinder,
en del af skjoldet, en del af dens historie.
Det er en Barcelona-legende.
Andrés sidste store kamp for Barcelona skulle gå godt.
Han kunne gøre det til sin kamp, som han forestillede sig det.
Jeg tror ikke, at han kunne havde gjort det bedre.
Suárez til Iniesta, i forsvarszonen, klar til at skyde, en-to med Messi,
Messi i zonen, finder Iniesta...
Ubevogtet, kaptajnen øjner sin chance, skyder, og den er inde!
Iniesta! Iniesta! Iniesta!
Vi kan synge med på Barcelonas fans sang,
som er alle fodboldfans' sang,
og handler om den universelle Manchegan.
Jeg får stadig gåsehud, når jeg hører den.
Jeg følte, at jeg fløj,
svævede rundt på banen,
at det hele gik min vej, fra det øjeblik fløjten lød.
En stor finale.
Selv nu, hvor jeg ser det afskedsøjeblik,
hvor jeg bliver hyldet,
så ville jeg lyve, hvis jeg sagde, at jeg ikke har grædt et par tårer
over det øjeblik,
med hele den flok,
der synger ens navn med alle Sevillas fans.
De fleste stod op og klappede.
Det er ikke lyden af Wanda, det er lyden af hele fodboldverdenen.
At vinde den titel, at vinde La Liga...
Det er en uvurderlig måde
at forlade den klub på, hvor man har brugt det meste af sit liv.
Han beslutter sig for at forlade Barça på sin egen måde.
Først forlader han Barcelona, og så må vi se, hvad der så sker.
Det er Andrés ønske ikke at spille mod Barça.
Det betyder, at han må rejse langt væk.
"Andrés, denne beslutning betyder, at du forlader Europa, ikke?"
Ikke de store ligaer eller de kendte ligaer,
og det betyder
enten USA eller Asien.
Det så ud til at blive Kina, indtil Mikitani dukkede op.
Mikitani San er stifter og formand for Rakuten,
som er hovedsponsor for Barcelona FC
og ejer af Vissel Kobe.
Og han elsker sport
og er fan af Andrés,
og jeg tror, at han ser en drivkraft
i Andrés til fremtidige sportsprojekter.
Mickey var en af de få,
der kunne overbevise ham om at rejse til Japan.
Han tog hjem til ham, forklarede ham og solgte ham projektet,
som ikke kun handlede om at spille fodbold, men ham som et brand...
Vi var nødt til at holde et møde
med Andrés hurtigst muligt.
Så jeg sagde: "Jeg rejser til Barcelona i morgen."
Så jeg fløj dertil.
Og næste dag
havde jeg et godt møde med Andrés og hans hold.
En arbejdskollega
lavede en video, der viste, hvordan Andrés var.
Jeg tror, det påvirkede ham og gjorde ham begejstret.
Det var en af de afgørende faktorer.
Hvad han ønsker, hvad han ser fremadrettet,
er at styrke klubben og højne niveauet
og alle de mål, han har...
Det er en drøm for mig,
det ville være ideelt at være en del
af sådan et spændende projekt
sammen med ham og styrke klubben.
Det indgød
så mange positive ting og et stort ønske i mig
om at være del af projektet, så jeg til sidst blev overbevist.
Hans måde at tænke på er meget anderledes
end den japanske kultur
og hvordan japanske spillere tænker.
Og det er meget vigtigt,
og Andrés vil...
være med til at gøre en forskel.
Ikke blot for JD, men for hele fodboldsamfundet.
Eller måske samfundet generelt i Japan.
Dette skridt, jeg tager nu,
er lige så stort som skridtet fra Albacete til Barcelona.
-Skål! -Skål!
Tillykke.
-Tillykke. -Tak.
Vi tilbragte flere uger på hospitalet
og forsøgte alt,
så det kunne ende godt,
men efter syv måneder mistede vi ham.
Ingen er klar til det.
Jeg var ved hans side, når han havde det dårligt.
Han var ved min side, når jeg havde det værre.
Jeg vil altid huske det billede
af det øjeblik som forælder,
en af forældrene må fortælle,
at det barn man venter
er dødt.
Og hun tog de værste stød af hele processen,
og alle de anspændte timer, vi gennemgik.
I den hårde tid, vi måtte gå igennem,
og Andrés, selvom han var hos mig,
så besluttede han sig for at skrive
et dejligt, følelsesladet brev,
som jeg forsøger at huske hver dag.
Vi bor i samme blok,
vi ser hinanden hver dag, især børnene.
Børnene ser hinanden i skole hver dag,
de mødes hjemme hos Andrés, nogle gange hos mig,
mest Valeria og Olaya og Paolo Andrea og Luca
da de har meget til fælles
på grund af deres alder,
og de er sammen næsten hver dag.
Mine børn har en anderledes barndom end tidligere.
Den er anderledes end min egen barndom i min landsby.
Jeg havde ikke brug for, at min far gik med ud og spillede.
Min søn vokser ikke op på samme måde som jeg.
På trods af disse forskelle, så vil jeg forsøge, at de vigtige ting,
som blev mig bibragt,
også bibringes dem.
Mål af Iniesta!
ANDEN ETAPE - CHAMPIONS LEAGUE SEMIFINALER, 5. MAJ 2009
Barcelona ankom bekymret til Stamford Bridge.
Bekymret efter en uafgjort kamp på Camp Nou.
Det var en hård kamp.
Den kamp var hård.
Meget hård, meget fysisk.
Den startede ikke godt.
Vi fik ingen målchancer i 90 minutter.
Hold da fast.
Skæbnen førte os til finalen.
Essien scorede med sin venstre fod,
hvilket afgjorde kampen.
Min fornemmelse i de sidste 20 minutter var:
"De går to op."
Fornemmelsen var:
"De får anden", to eller tre,
plus en straf eller to, som dommeren kunne have givet.
Vi var én mand nede.
Det irriterede mig, men mest af alt mine holdkammerater,
som måtte spille denne hårde kamp med ti spillere.
Følelsen mod kampens afslutning,
der er kun kort tid tilbage,
og det presser en, og ens krop presser en til at yde.
Jeg fik en advarsel.
Jeg stod på tribunen
med Manel Estiarte og havde det skrækkeligt
som de fleste Barcelona fans.
Men med troen på, at vi ville få en chance,
og vi ville score, for jeg blev ved med at sige til Manel:
"Vi får en chance, og vi må udnytte den."
Det var vist efter 92 minutter,
da Iniesta kom med et stjerneskud.
Afleveringen fra Dani Alves.
Jeg tror, vi sagde: "Gå efter mål."
Eto'o har den.
Så tænkte jeg: "Jeg har den, jeg tackler Andrés og skyder."
Jeg ville have den, men da jeg mistede bolden...
Essien mistede den, bolden ryger hen til Messi.
Bolden kommer hen til mig, og jeg er ved at miste den...
Han ser efter en mulighed for at skyde,
men han bliver lukket inde.
-Falder... -Bolden ryger sidevejs hen til til mig.
Man indser, at det er sidste chance.
Det er rigtig svært, når bolden kommer med omvendt snurren.
Det er en del af Iniestas arsenal.
I det rette øjeblik
laver han bevægelser, som ingen havde set komme,
men det ændrede kampen fuldstændigt.
Eto'o fanger bolden, Essien går efter den og misser,
Misser afleverer til Iniesta.
Iniesta skyder... Mål!
Han laver et fantastisk mål, der lige akkurat ryger ind.
Andrés reddede os alle.
Karma giver altid det gode til de gode mennesker.
Andrés klarede skuddet,
og det var et omdrejningspunkt for os alle.
Andrés Iniesta strålede lige på det rette tidspunkt.
Det gik meget hurtigt.
Jeg var vred over, at Pinto slap forbi mig.
Vi løb alle hen i hjørnet,
og vi krammede hinanden,
hele holdet faldt i en dynge i hjørnet
og fejrede med fansene, med Andrés.
Jeg brugte en uge på at se det.
Afleverer til Messi, Messi til Iniesta, Iniesta skyder... mål!
Det er ren magi!
Mål til Barça! Iniesta scorer!
Det mål gjorde Andrés til den spiller, han var,
hvor alle kunne se hans talent,
og hvad han gjorde på banen.
Jeg er sikker på, at Petr Čech aldrig vil glemme det.
Iniesta skød, jeg dykkede,
men min hånd missede bolden med 18 mm.
Da jeg så, at han fik bolden,
så tænkte jeg, at han ville kontrollere den.
Og da jeg så sparket,
så vidste jeg med det samme, at den ville blive svær at stoppe.
Og da jeg så boldens kurs,
så vidste jeg, at den var meget hård
og på det tidspunkt tænkte jeg,
at den ville ramme stolpen og ryge op, men den gik ind.
Når der er kamp mellem Barcelona og Chelsea,
så viser de altid det mål på tv som en påmindelse.
Så jeg har kun set det to eller tre gange,
og jeg bliver ked af det, når jeg ser det, ligesom jeg blev i 2009.
Undersøgelsen begyndte på en hospitalsgang.
En kollega sagde til mig:
"Min søn har spurgt mig, om det er sandt, det, der står på dette mærke."
Han viste mig mærket og sagde:
"Ni måneder efter Barças fantastiske maj
steg fødselsraten i Barcelona med 50%.
Ifølge Guardiola,
så skyldes det Iniestas mål mod Chelsea."
Vi undersøgte fødsler. 11.000 fødsler på fem år.
Vi så, at det var stabilt,
på nær februar måned 2010,
ni måneder efter "Cup-maj",
der viste en stigning i fødsler på 16%.
Jeg er glad for, at jeg kunne bidrage til noget vigtigt.
Jeg opmuntrede ham meget. Jeg ønskede, at han skulle spille fodbold.
Ikke til at nå så langt, som han har, men til at spille, det var mit håb.
Dengang var der ikke et fodboldhold i landsbyen.
Han kunne kun spille i skolegården.
Skolebanen var lavet af beton med målstolper uden net.
Jeg spillede her i seks timer,
indtil aften, hvor de kom for at hente mig.
Vi var nødt til at kalde på ham for at få ham ind og spise.
Han spiste og tog tilbage til skolen, tilbage på banen.
Hele dagen lavede vi det, vi havde lyst til.
Jeg tilbragte hele dagen med bolden.
Da han var fem eller seks,
så var han allerede på niveau med en 12 eller 14-årig.
Jeg undersøgte muligheden for at tage ham med til Albacete, for Andrés
var på et højt niveau for sin aldersgruppe, i hvert fald i Albacete.
Han kom til udtagelse.
Han scorede to mål, klarede yderligere to eller tre mål,
stjal bolden tre eller fire gange.
Jeg var overrasket over, det han gjorde, og hvor lille han var.
Jeg hentede ham ved middagstid.
Det lykkedes os at flytte idræt i skolen til sidst på dagen,
så han ikke havde idræt, og vi nåede det i tide,
så han kunne træne i Albacete med sine venner.
Han fik mig til at fremstå dårlig, for jeg sagde:
"lad os drible
og lad os sigte efter det nærmeste øverste hjørne."
Så hvis vi skød fem gange med højre,
så ramte han i mål, meget tæt på hjørnet,
men så gjorde han det samme med venstre.
Og jeg sagde: "Andresito, jeg sagde jo, at det var rigtig svært."
"Okay, det skal jeg huske."
Træningen sluttede klokken 14.30.
Hjemme
spiste jeg en chorizo-sandwich eller en tortilla-sandwich
og drak en juice.
Jeg sagde ofte: "Du burde komme
og være med til det i landsbyen."
Men nej, der var noget ideelt.
Jeg ved ikke, hvad de kalder det.
Nogle kalder det et "museum", andre et "fristed."
Det var rigtig svært for mig,
da jeg havde en bunke aviser, som jeg ikke vidste, hvad jeg skulle gøre med.
Det virkede som en skam at skille sig af med dem.
En dag kom jeg ud og så en pose.
Jeg tog posen og tog den med indenfor
og prøvede den med en af aviserne,
Deportivo eller Sport, og den passede bare.
Og det gav mig en idé, og det var sådan, det startede,
med en pose, som jeg fandt udenfor mit hus.
Baren er stadig åben,
og min mor arbejdede der.
Når jeg ikke var i vanskeligheder, så spillede vi kampe
med bordene og stolene og opfandt spil der.
Fodboldbanen var tydeligvis ikke nok for ham,
og han fortsatte med at spille mellem bordene.
Den turnering, der ændrede mit liv, var Brunete-turneringen,
og det var springbrættet til det, der skete efterfølgende.
Han vandt bedste unge spiller-prisen i Spanien til det mesterskab,
og jeg tog fat i ham i omklædningsrummet
og sagde: "Lad os tage et billede, Andrés,
vores veje vil skilles.
Jeg tror, du vil udrette store ting.
Alle de store klubber, Barça, Madrid, Atlético,
vender sig om og siger: "Hvor kom han fra?"
Da jeg så ham spille, skilte han sig virkelig ud.
Med tanke på antallet af klubber der,
så sendte jeg hr. Zaragoza, en af vores repræsentanter,
hen for at tale med hans far,
så faren ville tage kontakt til mig og tage ham med til Barcelona.
Jeg sagde, at jeg ville tale med ham, men han fik lov til at bestemme.
Andrés svarede, at han ikke var sikker,
og han ville blive hos Albacete det år.
Han lyttede også til sin far.
Ens forældre fortæller en,
at toget kun kommer forbi én gang i livet.
Toget, det berømte tog.
Hver dag opmuntrede han mig mere og mere.
Og fra den ene dag til den anden ændrede han mening.
Han sagde: "Jeg vil af sted, for det er det, du ønsker,
og jeg kan ikke skuffe dig.
Jeg vil gerne blive her,
men jeg kan se, hvor meget du har kæmpet for mig,
og nu tror jeg ikke, at jeg kan ryste af,
hvad du har kæmpet så hårdt for.
Det betalte jeg tilbage.
Jeg rejste i en alder af 12 år
for at gennemgå store udfordringer.
Stoppede aldrig. Bevægede mig altid fremad.
Forsøgte altid at overvinde forhindringer.
Mange omstændigheder, som jeg bødede for senere.
Der er et barn, som rejste 500 km for at komme og træne.
Mange kilometer.
Og en fars afkald, som vi måske ville give.
Fædres afkald.
Det er stort. Du rejste også mange kilomter.
Og du gik på Masía-akademiet.
Jeg rejste ikke 500 km for at træne.
Der var cirka 40 kilometer til Albacete.
Nej, barnet gør det med stor iver.
Jeg kan ikke forestille mig det, for jeg har altid boet med mine forældre.
Min far ville tage mig med til træning,
men jeg har aldrig boet væk fra dem for at træne.
Men det må være hårdt
og på samme tid en god oplevelse
til at forberede en på livet, ikke blot til fodbold.
Det mest traumatiske
er at være adskilt fra ens familie, når man er ung,
og man er "alene."
Man er nødt til at kigge fremad
og blive hurtigt moden.
Det er noget, man opnår med tiden.
-Far, vi skal til omklædningsrummet. -Ja, men hurtigt, okay?
Du skal snart spille.
Nu behandler de jer bedre, men da Andrés og jeg spillede...
-Ja? -...og vi var uartige,
ved I, hvad de gjorde mod os?
De tog bolden og tvang os til at løbe.
Vi skulle løbe rundt om banen.
Åh nej! Hvorfor var I uartige?
Det er I også nogle gange. Men vi var kun uartige én gang.
Efter de tvang os til at løbe, så var vi ikke uartige længere.
Jeg tror, du er den sidste i dag.
-Vi hepper på dig. -Det er ligemeget.
Denne metodik er en måde at forstå
eller fortolke fodbold på, fra når man er barn,
indtil man gennemgår bestemte stadier.
Selvfølgelig vil vi begge gerne have vores børn
til at blive fodboldspillere en dag,
til i det mindste at give det en chance og nyde det.
Vi ser på vores børn med kærlighed,
en slags refleksion af, hvad vi var for flere år siden
med vores forældre.
Jeg var meget glad for de stunder, jeg tilbragte alene med min far.
Jeg forsøger at gøre det samme for Luca.
Hvem er 500 km-barnet?
Jeg ved ikke, om han er med.
Hvornår slutter det, klokken syv?
500 km tager fem timer i bil.
Han kommer sent hjem.
Turen tilbage må være skrækkelig.
Og det er nødt til at tage familien med.
Og næste dag skal du i skole.
Jeg tror, barnet spiser sin mad og sover i bilen.
Iniesta siger, at spille for Barça var en drøm, der gik i opfyldelse,
men sjældent indrømmer han,
at drømmen startede meget dårligt.
Det startede som et sandt mareridt.
DEN LÆNGSTE NAT 17. SEPTEMBER 1996
Iniesta kommer fra Fuentealbilla, fra denne landsby,
fra sit hus, han kommer fra...
Han boede indenfor disse 100 meter.
Han havde ikke brug for mere. Det var hans verden, hans univers.
Og de tager en til Barcelona,
hvor man bruger sin tid på at spille fodbold.
Han var faktisk alene i La Masía.
Vi kom til La Masía.
Vi troede, at han ikke skulle blive der den aften.
Vi tænkte en anden dag.
Men nej, Juan Faré sagde til os, han var i La Masía,
at han skulle blive der den aften.
Og så blev han der.
Vi andre tog hen på hotellet.
Sådan startede det.
Det var forfærdeligt.
Da jeg låste mig ind på værelset,
efter at have efterladt Andrés på La Masía,
sagde jeg: "Det er umuligt. Jeg kan ikke bo her."
Jeg faldt på gulvet som en 10-årig.
Jeg kunne trække vejret. Jeg kunne intet.
Alt var tabt.
Min far, i sandhedens øjeblik, havde hjertet.
Hans far sagde, at han ville tage tilbage for at hente ham,
for han ville dø, han kunne ikke undvære ham.
Hvis de den dag havde bedt mig om at tage tilbage,
så havde jeg sikkert gjort det.
Det var takket være min mor,
for min far er svagere
end min bror og min mor.
Så hvis det ikke havde været for hende,
så tror jeg ikke, at min bror
ville være nået til Barcelona.
Jeg vil ikke sige, hvad hun sagde, for sandt at sige,
så havde hun ret.
Jeg sagde: "Giv ham en chance. Du har taget ham med hertil,
og nu vil du tage ham herfra. Hvad har vi gjort?
Vi ved ikke, om han kan klare det eller ej.
Giv ham en chance, og hvis det ikke går godt,
så tager vi ham med tilbage."
Hvis det ikke var for hende, så ved jeg ikke, hvordan det var gået mig.
De første uger var hårde for ham.
Han savnede sin familie meget,
folkene fra landsbyen, og han hadede det.
Oplevelsen ved La Masía startede svært for Iniesta, meget svært,
men efter et stykke tid,
vænnede han sig til det
simpelthen fordi han spillede fodbol.
Vi vidste, at han græd, men han græd i stilhed.
Næsten ingen bemærkede den pine, han gennemgik
for at blive
ikke kun en fodboldspiller,
men også for at leve op til sin families forventninger.
Jeg tror, han blev strengt opdraget,
og hans måde at gøre opgør mod det var gennem bolden.
Derfor var han en anderledes spiller,
for han laver ukonventionelle ting med bolden.
Vi begyndte at træne, og vi afsluttede som altid med en kamp.
Jeg iagttog ham og tænkte:
"Jeg får ikke brug for en manual,
han klarer det selv."
Han illustrerede mere end nogen anden, hvad La Masía handlede om,
det faktum, at folk kom
ude fra Barcelona og Catalonien og prøvede det.
De kommer ikke kun som spillere, men også som mennesker,
og Andrés har det hele.
Hvis nogen en dag beslutter sig for
at ændre La Masías navn eller tilføje noget,
så skal de skrive "Andrés Iniesta" med store bogstaver.
Rygtet spredte sig til de andre trænere fra dag et og den første kamp.
Han er anderledes. Iniesta er ny.
Da vi var på Barcelonas førstehold,
ind og ud som reserve på det tidspunkt,
jeg ved det ikke, det var meget tæt
med folk, som vi kendte, og vi spurgte altid:
"Hvem kommer, hvem er god,
hvilken fløjspiller eller midtbanespiller er på vej på banen?"
Han sagde en dag: "Hvem har taget min plads?"
Og jeg sagde: "Se, Xavi bagved dig,
som er virkelig god, men bag ham er der endnu en,
som jeg tror, er endnu bedre end Xavi, og han hedder Iniesta."
Jeg kan huske, at jeg ringede til Santiago Segurola
og sagde: "Jeg har lige set en, der er god,
virkelig god, og han vil klare den."
Han sagde vist:
"Jeg har set en spiller, der er bedre end os."
Og jeg sagde: "Bedre end hvem?"
"Bedre end nogen, vi har set
på midtbanen i Barça, bedre end Xavi, bedre end mig."
Jeg var målløs, og jeg sagde: "Hvem taler du om?"
Og han sagde: "Han hedder Iniesta."
Han sagde: "Hør, du tager min plads",
og sagde så: "men denne dreng tager din plads."
Heldigvis fik jeg ret i det første, men ikke i det andet.
Og de spillede sammen i årevis.
Guvernøren, Guardiola, var som et idol.
Jeg nærede stor agtelse for ham.
Barcelona var vært for Nike Cup i 1999.
De organiserede Nike Cup og deltog som gæster
i turneringen for de bedste unge spillere i verden.
Den blev afholdt på Camp Nou.
Det er første gang Andrés Iniesta oplever Camp Nou.
FØRSTE GANG TIL NIKE CUP 22. JULI 1999
Det var et stort event og virkelig rart,
for der var store klubber fra hele verden,
og det var spændende.
Vi havde et rigtig godt hold.
En forsmag på hvad Andrés skulle blive til,
han gjorde en forskel, og det var vist i overtid,
i sidste minut, han får bolden,
og han hamrer den ind i det øverste hjørne.
Det var et 'golden goal'.
Det var et 'golden goal', og de fejrer det.
Og Pep løftede trofæet.
Og da Pep Guardiola løftede trofæet til Andrés Iniesta,
sagde han noget profetisk.
-At om få år... -...trækker jeg mig tilbage.
Han sad på tribunen...
...og jeg så ham spille for Barcelona.
Men det største var...
at jeg var hans træner.
Siden jeg var 12 år var mit største ønske at spille for Barça,
Der var en dreng fra juniorholdet udenfor Camp Nou.
Dengang trænede vi på banen
ved siden af Camp Nou, og jeg kørte forbi.
En sagde: "Hey, der er en af juniorerne,
giv ham et lift." "Selvfølgelig."
Jeg var heldig. Jeg gav et lift
til en af de største spillere i historien.
Som træner
så jeg, at han kunne spille på førsteholdet.
Derfor gav jeg ham en chance.
Han fik sin debut i Champions League,
for jeg havde stor tiltro til ham.
HISTORIENS BEDSTE BARÇA 2008-2012
Vi tabte første kamp mod Numancia, 1-0,
og i næste kamp trak vi Racing.
Hvis vi ikke vandt næste kamp,
så ville det have set skidt ud.
Vi startede med 86% eller 87%,
som ikke ønskede os som trænere på det tidspunkt,
og det var en hård start.
Jeg bankede på hans dør og...
...han kom ind og sagde, at alt nok skulle gå.
At det ville gå godt,
vi spillede godt, og det skulle nok gå.
Holdet var kampklar...
Og så gik jeg.
Jeg ved ikke, om han sagde noget eller takkede mig eller ej,
men han skulle vide,
at vi alle troede på, at det nok skulle gå godt.
Normalt er det trænerne, der siger disse ting til spillerne.
Det er rutinen, at den højere oppe i hierakiet
skal fortælle spillerne, hvordan det skal være,
ikke spilleren, og i dette tilfælde Andrés.
Det var en overraskelse og en chance for at sige:
"Okay, hvis de er sådan, så kan det ikke gå helt skidt."
Der opstod en god og positiv atmosfære,
og det måtte bare gå godt.
Vi vandt 1-6 mod Gijón i næste kamp.
Og vi var ikke til at stoppe.
Det var, som om vi spillede på PlayStation.
Det var fantastisk. Højdepunktet i vores karrierer, i vores liv.
Vi var ikke et hold, vi var en familie.
Vi var alle for en og en for alle.
Det holdt os oppe i mange år.
Glæde, en glæde i mit hjerte...
Jeg er et andet sted i livet.
At forlade Barcelona og komme hertil
har på mange måder givet mig meget frihed.
At spille for Barça handler ikke kun om at spille en kamp,
det er et massivt konstant pres.
Det er perfekt træning hver dag,
det er at være den bedste i hver kamp,
og det er meget stressende og mentalt udmattende.
Glæde, en glæde i mit hjerte...
Jeg nød tiden i Barcelona, men der var noget
der gjorde, at jeg ikke nød det 100%.
Så det, der repræsenterede at spille i Barça,
og den institution, den er,
og hvad det betyder,
det eksisterer ikke her.
Så det giver frihed på mange måder.
Jeg har virkelig lagt mærke til det her.
Det er måske den største forskel.
Stadion ligger tæt på,
og det gør fanklubben også,
så det gavner området meget.
Og siden jeg elsker fodbold,
så tager vi altid hen og ser kampene.
Jeg er i Japan nu, og jeg føler, at jeg hører til,
for indbyggerne behandler mig rigtig godt,
for jeg elsker det, og sådan føler jeg.
Virkelig lykkelig, faktisk...
Hvis bare han kunne se det.
Jeg ville dø af spænding.
I bund og grund handler det ikke om, hvor man er født.
Det handler om, hvor man føler sig godt tilpas og bliver behandlet,
der får en til at føle sig hjemme.
2009 er Stamford Bridge-målet,
det er finalen mod Rom, og Iniesta startede en mørk rejse.
INIESTAS SKADE, ET STORT SLAG
Det var et svært år
efter Stamford Bridge.
INIESTA GENOPLEVER SIT MARERIDT
BARÇA GRÆDER FOR INIESTA
Dagene går, og man indser,
at man ikke får det bedre, man har det ikke godt,
man er ikke på toppen.
Alt bliver mørkt og gråt.
Så begynder jeg at træne, men jeg har det ikke godt.
Skaden bliver ikke bedre.
Med hjælp fra sine holdkammerater
og fysioterapeuter og anden slags hjælp,
for han er en helt særlig person.
Der er mange skyer, mange dæmoner,
der skal overvindes.
Vi blev chokeret, da vi hørte om hans død i går aftes.
Jarque var alene sammen med sin kæreste,
da han mistede bevidstheden.
Hans kæreste fortalte holdkammeraterne om det.
Det var som et indvendigt sår.
Noget kraftfuldt, der slog mig omkuld igen,
og jeg var langt nede,
fordi jeg ikke havde det godt.
Det var starten på sommeren,
og vi tog til kysten i et par dage med Ceci.
Vi tog ud at spise,
og jeg kiggede på ham, da vi sad ved bordet,
og han var helt væk.
Det var ikke ham.
Vi bestilte mad, og jeg kiggede på ham, og han var ikke tilstede.
Jeg så, at Anna også kiggede på ham.
Og hun sagde: "Er du okay, elskede?"
Han havde det ikke godt.
"Måske er det maven eller bare træthed."
Jeg husker, jeg tog på ferie med min partner og Anna,
og det lignede ikke min bror.
Det var en anden, som ikke ønskede at gå ud, ikke havde det godt.
Han var bekymret,
for vi havde det sjovt, og det havde han ikke.
Og så indser man, at der er noget i vejen.
Hans mor indså, at han ikke havde det godt.
Hun sagde: "Han virker underlig. Han spiser ikke. Han vil bare sove."
Jeg lagde mærke til, at han ikke havde det godt den aften,
hvor vi sov nedenunder,
og han kom ned og sagde: "Mor, må jeg sove hos jer?"
Så faldt verden sammen.
Når ens 25-årige søn kommer ind om natten
og vil sove med sine forældre, så kan han ikke have det godt.
Og han sagde: "Jeg har det ikke godt, far."
Jeg sagde: "Hvad er der galt?"
"Jeg ved det ikke, jeg har det ikke godt."
Jeg blev ringet op af José Antonio.
Jeg troede, han ville tale med Andrés, og José Antonio sagde:
"Er Andrés der?" Jeg sagde: "Nej, han træner."
"Sig ikke, jeg har ringet, jeg vil tale med dig,
for jeg ved, at Andrés stoler på dig.
Med alt, hvad der foregår,
så kan det ikke passe, at Andrés har gjort
sin familie og venner glade, og han er den eneste, der ikke er glad.
Forestil jer mit ansigt, da han fortæller mig,
at en mand, som har alt eller næsten alt,
ikke er særlig glad lige nu.
Det er ikke usædvanligt efter en intens periode,
at man føler en tomhed,
en nedtur, som det også kaldes på fagsprog.
Det kan sammenlignes med en post partum depression.
Nogle gange lever man med stor intensitet.
Man forbereder sig på det i lang tid, og når man får det,
så føler man en vis tomhed.
Så begyndte jeg i behandling.
Det var svært i starten.
Og på samme tid kontaktede jeg Inma,
og vi startede et forhold,
der varede i mange dage, uger, måneder.
Det er, som om alle forstår,
hvis man har helbredsproblemer, problemer på jobbet, pengeproblemer
eller hvis en af ens nærmeste bliver meget syg,
så kan de forstå, at man er deprimeret.
Det var, som om depressionen behøvede retfærdiggørelse.
Anna forlod ham aldrig i den tid.
Hun kom hver aften for at sove hos ham.
Det var vigtigt, at man stod ved hans side,
for på det tidspunkt, havde han brug for at føle, at folk stod ham nær.
Andrés bedring var en holdindsats, som jeg sagde,
fra lægen, Andrés, Anna,
hans mor Mari og far José Antonio,
hans søster Maribel, hans svoger Joanmi,
alle sagde dengang:
"Inma, fortæl os hvordan vi kan hjælpe Andrés med at få det bedre."
Vi levede for ham dengang, så han kunne få det bedre.
Hvis vi spiste, og han ikke havde det godt
og ville så, så gik han, og ingen spurgte hvorfor.
Engang var jeg hjemme hos ham,
han tog ud at træne, kom tilbage og smed sig på sengen.
Han var der i timevis.
På et tidspunkt tænkte jeg, at det ville stoppe,
for det vigtigste var ham.
Han virkede trist, mere trist end da han ankom.
Året sluttede, og vi kom tilbage,
og han virkede mere trist, men spillere kan have det hårdt,
måske derhjemme. Vi talte med ham.
"Hvordan går det, Andres? Du ser mere trist ud." "Nej, jeg er okay."
Men jeg vidste det selvfølgelig ikke.
Jeg fortalte det til Guardiolas bror.
Jeg sagde: "Andrés har det ikke godt."
Hans far talte også med dem.
Guardiola forsøgte at få ham
op af det sorte hul, han var i.
Han sagde til guvernøren: "Jeg smutter"
og han sagde: "Du kan tage af sted, når du vil."
Pep spillede en vigtig rolle for ham,
han var meget opmærksom på ham.
Han var en støttende træner,
og det var, hvad Andrés havde brug for.
De er mennesker og denne menneskelige ting,
der sker for millioner af mennesker verden over,
de er nødt til at vide, at vi er der for dem.
Jeg er ikke læge og aner ikke, hvordan det skal behandles.
Men klubben stod selvfølgelig klar til at hjælpe.
Jeg tror, alle klubber ville stå ved hans side
og sørge for behandling og forsøge at hjælpe ham.
Han sagde: "Inma, det er første gang
jeg har været i sådan en situation som træner.
Jeg ved ikke, hvad jeg skal gøre.
Hvad mener du,
vi bør gøre for at hjælpe Andrés?"
Jeg kan huske, at han sagde:
"Det vigtigste lige nu er Andrés, ikke fodboldspilleren.
For mig kommer mennesket før fodbolden."
At bo i La Masía gør en lidt indelukket,
måske lidt mere...
tale lidt mindre om personlige ting,
lukke i og ikke tale om det.
Så er der et tidspunkt, hvor man beslutter sig for at sige det.
Han sagde, at han følte, at han havde glemt,
hvordan man spiller fodbold, og ikke kunne det, han plejede.
Måske på grund af, at Andrés er den person, han er,
så forstod vi måske ikke alvoren i situationen.
Det var først senere
og måske kunne vi have hjulpet mere,
hvis vi havde fået mere information.
Men det var, sådan han var.
Og han ville holde det for sig selv.
Andrés er meget reserveret og stille.
Alle taler forskelligt om det,
og det var hans måde at gøre det på. Det må man respektere.
Og sandheden er, at spillet fortsætter.
Da vi fandt ud af det, så fortalte han os flere detaljer.
Jeg kan huske, at han fortalte om engang,
hvor han skulle i biografen med Anna
og hvor slemt det var, og det giver en gåsehud.
Lidt efter lidt accepterede han,
at han havde et problem,
og han måtte løse det
med hjælp fra en psykolog,
og lidt efter lidt fik han det bedre.
"Men kan jeg virkelig blive som før?"
Og jeg kan huske, at de sagde til Andrés:
"Måske ikke, sikkert meget bedre."
De hjalp mig meget til at blive mig selv igen,
til at blive bedre end mig selv.
Han indså, at der var meget mere i livet
end at spille fodbold og stille andre tilfreds
og være der for alle andre.
Det hjalp ham til at stå ved sig selv,
at kende sig selv bedre
og nyde de små ting,
for nogle gange, når man er så højt oppe, så kan man ikke se det.
Han gik aldrig glip af en tid,
han aflyste aldrig en tid, han kom aldrig for sent til en tid.
Det siger meget, at han ankom
10 til 15 minutter før sin tid og ventede.
Han ventede i indgangen, indtil det var tid.
for han ville ikke spilde tiden og ville forberede sig godt.
Når vi så ham i omklædningsrummet
og på banen,
så kunne vi se, at han havde fået det bedre.
At offentliggøre noget så personligt som en depression
viser to karaktertræk hos Andrés,
mod og generøsitet.
Når jeg fortæller om det, så er det ikke for at vise:
"Se, jeg er Andrés Iniesta, en fodboldspiller,
jeg er kendt, og jeg vil fortælle jer
hvordan I kommer igennem depression og angst",
eller hvad man nu kalder det.
Er jeg kendt?
Selvfølgelig, men nogle folk
har sagt til mig: "Fordi du talte om det,
så taler mange mennesker om det",
eller "folk er kommet i behandling og har sagt,
'vi har hørt Andrés Iniesta
tale om det, og det har opmuntret os',"
Det er jeg glad for at høre, men...
jeg har altid forsøgt at være en almindelig person
i denne specielle verden, som jeg lever i.
Giv Romeo et stykke legetøj.
Ikke den. Det er min.
Kom nu, læg den her. Godt vasket, godt klaret.
Se!
-Rigtig godt. -Det er den her.
-Mig! -Dig!
Ja?
Mine sko... Frøken...
Har du brug for hjælp, lille frøken?
Kan du tage den her på?
-Kom så, venner. -Af sted. Skoletid.
Vi forsøger at nyde dem fuldt ud,
for vi elsker at være sammen med dem hele tiden,
at lave alt sammen med dem.
Det, man forsøger at lære sine børn
eller give videre til dem
er at sætte pris på ting,
at respektere sine forældres meninger,
at være opmærksom på ting,
som man ikke forstår, når man er barn.
Lad os komme af sted.
ALTID MED OS SYDAFRIKA, 11. JULI 2010
I juni sagde han til mig:
"På søndag, eller lørdag... jeg kan ikke huske det,
"...vil jeg gerne have dig med til finalen."
Og jeg sagde: "Hør, flybilletterne koster en formue
for de 16 timer, jeg er der. Umuligt."
Og han sagde: "Nej, jeg ønsker, at du skal komme,
for det bliver historisk. Vi vinder Verdensmesterskabet."
Jeg vidste, jeg ikke ville se det, for jeg kunne ikke flyve.
Jeg er rigtig bange for at flyve.
Så jeg spurgte José, om han ville køre med til Verdensmesterskabet.
Det lyder vanvittigt.
Jeg tænkte, 21 dage til at køre derhen
og 21 dage tilbage igen, vi kunne klare det,
men jeg indså, at det ville være umuligt.
Alle veje gik gennem en eller anden krigszone.
Jeg kan tro alt om Albert.
Legenden om Iniestas Verdensmesterskabsmål begynder
tre timer før kick-off.
Meget sker før en finale.
Jeg kan huske, at omklædningsrummet var ret stort.
Det var let at arbejde.
På det tidspunkt overvejer man, om Raúl skal på banen,
om Andrés vil lave øvelser
afhængig af hans form,
og han siger blot:
"Hey Hugo, kan du lave en T-shirt,
hvorpå der står 'Dani Jarque'?"
Jeg kom til at tænke på det...
lige der,
og jeg spurgte Hugo.
Jeg sagde: "Bare rolig, når du kommer tilbage fra opvarmning,
så er T-shirten klar."
Da jeg skrev det, så var jeg ikke klar over,
hvilken betydning det ville have,
og hvad det ville betyde,
og alt det, der skete efter det mål.
DANI JARQUE, ALTID MED OS
116. minut.
Straffe var uundgåelige.
Til slut tænkte alle mere på straffe
end den endelige sejr.
Jeg var vist den eneste spiller,
der ikke rørte bolden før Andrés' mål,
og jeg kan huske, at han scorede med hælen.
Vi spiller for vores liv,
og han skyder den ind med hælen i 116. minut. Jøsses.
Hans hæl. Sådan er han bare.
Jeg modtager bolden på venstre side,
og da jeg fanger den
for at få bolden over til min gode fod,
så ser jeg Andrés løbe lidt væk fra sin plads,
og jeg forsøger at aflevere til ham,
forbi Van der Vaart,
men afleveringen er kort, og den når Cesc.
Fàbregas laver en aflevering, der ser ud til at mislykkes,
at de klarer den, og bolden ryger hen til Andrés.
Den ryger hen til Andrés Iniesta i zonen,
og jeg siger "hold da fast" og nyder øjeblikket.
Det var, som om verden stod stille, da bolden hoppede.
Det er som i slowmotion, da han kontrollerer bolden,
den hænger i luften i få sekunder...
Og så står tiden stille.
Det er mig og bolden.
Jeg ænser intet,
og i de par sekunder
det tager at drible bolden, til jeg skyder,
det er som en tidskapsel.
Det kræver en ro, som Andrés har.
Den pause, den ro han altid besidder,
som gør forskellen.
Bolden, der hæver sig, og når den gør det,
så ved man, at hvis man ikke rammer rigtigt, så kan den gå i alle retninger.
Ram den, hvordan du vil, men få den ind.
Vi er alle på benene.
Vi råber: "Mål, mål, mål."
Vi var heldige, at bolden røg over til Harry Potter.
Endnu en gang, Andrés Iniesta.
Vi troede, at Navas havde scoret, så han afleverer, han skyder.
Vi begynder at råbe, "Navas!"
Og er par stykker vender rundt og siger: "Iniesta."
Forestil jer vores udtryk, da de siger: "Iniesta",
og vi havde Iniesta-trøjer på.
Maribel bliver meget ophidset. Jeg kan ikke lide at se det.
Min partner var meget nervøs.
Da Spanien scorede, sagde jeg: "Slap af, du kommer til skade."
Og han kiggede på mig og sagde:
"Ved du ikke, hvem scorede målet?"
Og så var det næsten mig, der kom til skade.
Han scorede, og vi gik helt amok.
Karlitos greb fat i mig.
Det var et glædens øjeblik.
Jeg så kampen alene... hjemme hos Andrés.
Min far har vist ikke set
så store øjeblikke live.
Mari tog hen til klubben for at se den. Men klubben var fuld af mennesker,
og jeg kan godt lide at se kamp alene, så jeg så den hjemme.
Jeg så, at de scorede mål, men jeg så ikke, at det var ham.
Da de råbte "mål!"
og alle krammede:
"Det var Andrés, det var drengen!" "Det var jeres søn!"
Jeg kunne ikke tro det.
"Men hvordan kan han score det mål?"
Men jeg anede ikke, at det var Andrés.
Jeg anede slet ikke, at han var deroppe.
Da jeg så, at alle fejrede, tog jeg af sted,
satte musik på ovenpå,
for det er min måde at kontrollere tiden på i de fire minutter.
Minutterne gik, og dommeren fløjtede.
Så hørte jeg fyrværkeri,
og der blev ikke straffespark.
Spanien vandt, gjorde de ikke? Så jeg gik nedenunder.
Jeg skyndte mig hen til Andrés' hus,
og jeg sagde: "Drengen scorede!"
"Hvad mener du med, at drengen scorede?" Og jeg sagde, "Ja!"
Jeg så genafspilningen på tv og så, at det var ham.
Sådan ser jeg fodbold.
Det var et fantastisk øjeblik,
for fodbold og alt, hvad det stod for.
Alle de unge, som kunne se,
at vi også var et moderne land
og er i stand til at spille som et hold og være vindere.
Så mange år, så mange skuffelser,
og for første gang vandt Spanien ikke blot Verdensmesterskabet,
de vandt det med et mål fra deres bedste spiller.
Det overrasker mig ikke, at han scorede på Stamford Bridge
og Johannesburg, for han nærer tro, håb, forventninger
for mange mennesker.
Iniesta var nærmest "den udvalgte."
I alt. Igennem hårde tider
var han den spiller,
som man kunne regne med,
og det tror jeg også, de andre spillere tænkte.
Man var nødt til at aflevere bolden til Iniesta i afgørelsens minut.
Andrés er så heldig, at han får lov til at score sådanne mål
i de mest afgørende øjeblikke.
Alle spillere vil gerne score sådanne mål.
Han scorer det vigtigste mål i sin karriere.
Og han dedikerer målet til sin ven,
hvilket viser den person han er.
Sådan et vigtigt øjeblik,
for Spanien, for vores land,
det talte for sig selv.
Jeg så ikke, at der på hans T-shirt stod: "For Dani."
Vi så det ikke, men efter han scorede,
så så vi det alle, og det var en fantastisk gestus.
De var gode venner,
og det vil gå over i historien.
Han ærede ikke sin far, mor, kæreste eller Jesus.
Han ærede et øjeblik,
som han mente den person, skulle have været en del af.
Det, man tager med sig fra fodbold,
udover successen og målene,
og de store øjeblikke, er venner.
Venskaber, følelser,
og det viste Andrés,
da han scorede målet og gjorde os til verdensmestre.
Han ærede en ven. Og det er fodbold.
Den gestus er større end målet,
større end Verdensmesterskabet, større end alt andet.
Den T-shirt skulle være på Cornellà-El Prat,
på hans stadion,
mens hans folk, og også hengivenheden,
for den var et symbol på det mål,
og det er et symbol, der gør mig stolt som menneske.
Jeg kan ikke huske en spiller, der fik en større afsked end Iniesta,
hvad fodbold angår.
Jeg kan huske, at jeg forlod Cornellà en dag
efter Barcelona havde vundet 1-5,
og det var pinefuldt
for Espanyols fans at tabe 1-5 til deres ærkerivaler
og alle gav Iniesta et stående bifald.
Jeg tror, det virkelig viser den generelle holdning i Spanien.
Meget stolt...
at se en gå ud fra banen,
om det så er i Madrid, i Sevilla,
i Valencia, og få sådan et bifald
som spiller fra Barcelona,
og de klapper ad ham overalt. Han fik et bifald.
Vi kan lære meget,
ikke kunne spillere, fra ham,
men også fans, hvordan de behandlede Andrés,
hvordan man behandler folk.
Hvordan man behandler fodboldlegender.
En spiller som Andrés Iniesta,
som får folk til at forelske sig i fodbold,
blot fordi han er god til at spille fodbold.
Kun et talent som ham
har æren af at have andre stadions
og andre fanskarer til at beundre sig så meget.
Men når man tabte mod ham, så kunne man ikke ærgres,
for han vandt med sådan en stil,
med sådan en enkelhed,
at det virkede retfærdigt, at han havde vundet,
at han skulle vinde alle kampe, for han fortjente det.
Når man afslutter sin karriere, som han gjorde i Barça,
med hele stadion på benene på den måde,
så betyder det, at man er en fantastisk person.
Selvfølgelig kan man ikke miste en spiller som Andrés,
som vi vil kede vores børnebørn med,
at der var en spiller, der gjorde noget ekstraordinært.
Man kan se, at unge spillere er en tand bedre.
Der har været mange gode spillere
i sportens historie, men der har ikke været mange,
der ikke blot har været gode,
men også har gjort andre gode.
Når han siger noget,
så er det meget vigtigt.
Man har brug for sine venner i hårde tider.
Jeg satte mig ved siden af ham ved indgangen til træningsbanen.
Han bad mig om det, og jeg sagde: "Du skal nok klare den."
En meget almindelig person, som holder ud,
og derfor er han så elsket.
Man har en idé om dette idol,
og når man så taler med ham, så er han helt anderledes.
Jeg forsøger at behandle andre, som han har behandlet mig.
TAK, INIESTA
"Kære Anna, det er rigtig svært for mig
at beskrive alt
hvad du betyder for mig som partner, som kvinde,
som mor til vores børn.
De første dates, turene,
familiesammenkomsterne, fødslen af vores "jordskælv",
vores magiske bryllupsdag...
Men det er først og fremmest i vores svære stunder,
at du har vist mig, at du er noget særligt, Anna.
Du er unik.
Du er modig, du har et stort hjerte.
Jeg takker dig for din evige integritet,
den styrke, du besad, da du fortalte, at vi havde mistet vores barn.
Ikke alle klarer at komme igennem de vanskeligheder, men det gjorde du.
Det gjorde os bedre,
og siden dengang føler jeg, at vi har en engel ved vores side.
Det er kun begyndelsen, for med dig er der endnu bedre tider på vej.
1. JANUAR 2020
VISSEL KOBE MED ANDRÉAS SOM KAPTAJN VINDER FØRSTE TITEL:
JAPANS EMPEROR'S CUP
Hvad kan jeg sige?
Du ved, hvor meget jeg elsker dig.
Du må aldrig lave om på dig selv, du er en fantastisk person,
en fantastisk person og det har været en ære
at lære dig at kende
og dele alle de øjeblikke med dig.
Andrés, jeg elsker dig højt. Du betyder meget for mig.
Jeg følger dig tæt,
og nu er jeg fan af japansk liga på grund af dig.
Nogle gange holder det mig vågen.
Jeg håber at se dig som træner for Barcelona eller manager for Cameroon.
Så vinder vi helt klart Verdensmesterskabet.
Det har været fantastisk, Andrés.
At have dig tæt på,
at kommunikere gennem fodbold uden at tale sammen.
Det har været fantastisk. Tusind tak.
Jeg vil betale med mine egne penge,
for jeg er sikker på, vi kan vinde Verdensmesterskabet med dig.
Jeg kan lide dig, men jeg elsker dig også.
Slut.
EINE PRODUKTION VON RAKUTEN TV