RAKUTEN TV PRZEDSTAWIA
Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kysyttäessä mistä olen kotoisin, vastaan: "Sieltä, mistä Iniesta."
-Hän pelasi aina. -Hän meni pallon kanssa pöydän taakse.
Hän on menestynyt!
Onko hän nyt jossakin Japanissa?
ODOTTAMATON SANKARI
ANDRÉS INIESTA, ODOTTAMATON SANKARI
Tiesimme, että Barcelonan jälkeen -
menisimme jonnekin muualle, mutta Japani -
oli yllätys.
Perheen ja ystävien hyvästely on surullista.
Täällä olemme lähentyneet -
pariskuntana ja perheenä entisestään.
Täällä on käytännössä...
ANDRÉSIN VAIMO
...yksin, koska ei tunne ketään.
Se on lähentänyt meitä -
puolisoina ja perheenä.
Lapsuuteni oli onnellinen.
Lapsuuteni oli jalkapalloa,
koulunkäyntiä -
aamuisin ja harjoittelua iltapäivisin.
Ainoa asia, mitä kaipasin tänä aikana,
oli se, että perheeni ei ole täällä.
Muulla ei ole väliä.
Me kaksi ja neljä lastamme -
olemme täällä -
nauttimassa rauhasta ja tutustumassa uusiin ihmisiin -
ja kulttuuriin.
Hän on ollut aina minulle tärkeä.
Tulemme hyvin toimeen.
Rakastan viettää aikaa ja jakaa kaiken hänen kanssaan.
Olemme saaneet yhdessä -
mahtavan perheen -
ja tapaamisemme oli taivaan lahja.
Kiitos! Pieni lahja!
-Miksi teit ne? -Kiitos! Lahjana.
Touhua riittää kuten missä tahansa lapsiperheessä.
Neljän pikku veijarin kanssa -
kaipaa välillä vähän rauhaa.
Moniakin sanoja tulee mieleen,
mutta...
yksi kuvaa häntä hyvin -
henkilönä ja jalkapalloilijana.
Se on "huikea".
-Ainutlaatuinen. -Tyylikäs.
-Mahtava. -Tasapaino.
-Esimerkillinen. -Ilmiö.
-Erityinen. --Legenda.
Andrésia kuvaa sana...
Andrés on Andrés.
Upea ihminen.
-Hän on taikuri. -Ainutlaatuinen, maaginen...
-Aito pelaaja. -Silmänkääntäjä, eikö?
Joukkuehenki.
Jumala.
Yhdellä sanalla: "Inhimillisyys."
Pidän sinusta pelaajana,
mutta myös ihmisenä.
-Rehellisyys. -Olemme erilaisia.
Hän on valkoinen, minä tummaihoinen, mutta pidämme toistamme.
-Taitoa. -Maaginen.
Erityinen. Andrés on erityinen yksilö,
pelaajana ja ihmisenä.
Hän oli paras tanssija jalkapallon kanssa.
Hän tanssahteli ympäri kenttää.
Hänen pelaamistaan on ilo katsoa.
Sillä oli sama vaikutus kuin katsoisi tanssimista.
Kuin hän tanssisi pallon kanssa.
Steppiä ja nykytanssia.
Herkästi ja rajusti.
Hän ja pallo olivat yhtä.
Hän näytti laskettelevan pelaajana.
Hänen liikkumisensa pallon kanssa oli esteettistä.
Hän ei koskenut siihen. Hän vain seurasi.
Sellainen on ainutlaatuista.
Yhtäkkiä hän pysähtyi ja teki jotakin odottamatonta.
Sitten hän löi jarrut päälle,
ja pallon saaminen häneltä oli mahdotonta.
Hän on paras espanjalainen jalkapalloilija.
Ajan ja tilan suhde, kun pelaaja odottaa hänen tulevan -
ja hän jallittaa juuri, kun -
vastustaja ei peitä.
Hän malttaa odottaa.
Hän odottaa ja lopulta vie pallon.
Hänen kaltaisillaan on merkitystä.
Vaikka tietää hänen jekuttavan,
hän silti onnistuu aina.
Aivan kuten härkätaistelijat:
he odottavat, kunnes härkä on lähellä,
vastustaja on jo iholla ja sitten hän tekee ratkaisunsa.
Vain harvat ovat onnistuneet siinä.
Minun mielestäni hänen paras temppunsa on neljä silmää.
Kaksi edessä ja kaksi takana.
Hänen ei tarvinnut...
Hän tiesi aina kuka hänen takanaan oli ja kummalla puolella.
Hän sujahti mahdottomista paikoista.
Syötä hänelle pallo miten tahansa,
hän hallitsee sitä miten tahansa.
Se oli uskomatonta.
Jopa mahtava Ronaldinho.
Hänkään ei aina onnistunut.
Mutta Andrés... Syötä miten tahansa,
ja se rontti pitää pallon hallussaan.
Kysyin häneltä, kuinka hän sen tekee.
Joskus näytti, että saisin pallon häneltä,
mutta hän pääsi ohitseni.
Kun hän haastaa kahta pelaajaa, hän on kumia.
Hän liikkuu, kaksi kosketusta ja se on moro, Andrés.
Kun Andrés pelasi kanssani,
pystyin syöttämään hänelle,
ja hän kuljetti pallon maalille, koska osasi sen.
Meillä synkkasi kentällä todella hyvin.
Kentän ulkopuolella -
ihailen häntä todella paljon. Hän on rento tyyppi.
Täysi vastakohtani, mutta täydennämme toisiamme.
Meillä on erityinen yhteys.
Tiedämme katseesta, mitä toinen ajattelee.
Tiesimme, mitä halusimme itsestämme ja toisiltamme,
siis Andrésista.
Vastustaja hikoilee, kamppailee, yrittää saada pallon.
Hän oli aina rauhallinen. Pysähdy. Tämä ei ole reilua.
Ihan kuin olisi ollut...
kaksi pelaajaa,
jotka pelasivat eri peliä.
Aivan kuin hän olisi pelannut eri peliä kuin muut.
Se on hänen erikoisuutensa.
Hän oli päättäväinen,
ja pystyi aina hämäämään vastustajan miesvartiointia.
Kutsuin häntä Harry Potteriksi.
Voi tehdä mitä tahansa, milloin tahansa.
Hän teki taikojaan.
Koskaan ei ehkä tule toista Iniestaa.
Jalka ylös.
Yksi, kaksi, kolme, neljä.
Kädet alas. Neljä.
Aivot ovat tietysti kaiken keskus.
Hänellä aivojen ja kehon yhteys -
on aivan erityinen, sillä hän -
voi liikkua miten vain haluaa.
Hän teki käsittämättömän monimutkaisia liikkeitä -
helpolla, sulavalla ja harmonisella tavalla.
Mielestäni hän ei saa koskaan lakata pelaamasta,
sillä se on hänen tapansa ilmaista itseään.
Hän on muutoin -
varautunut tai sulkeutunut.
Hän ilmaisee itseään jalkapallon kautta.
Kyllä, helppoa.
Iniesta, helppo.
Väitän, että se johtuu -
hänen lapsena käyttämästään -
tuntikausien harjoittelusta -
kotikylän kentällä.
Hän pelasi kaiket päivät kadulla.
Mielestäni se on keskeistä -
hänen erityisten taitojensa kehittymisessä.
Ajattele sitä sitten, kun se pitää hakea.
Jos et käytä sitä, jätetään se tänne. Haluatko istua täällä?
Jätetään ne tänne ja haetaan myöhemmin. Pao jättää sen tänne.
-Haluan pallon. -Jätätkö sen tänne?
Ethän kaadu veteen?
Jätän tämän tähän kuten pyörän. Tiedätkö?
Mennään.
Tulemme hakemaan sen myöhemmin.
Tulehan sitten, Sienita.
Potkulaudalle.
Valmista?
Olen eri vaiheessa elämässäni.
Barcelonasta lähtö ja tänne tuleminen on -
antanut minulle paljon vapautta.
Emme oikein voineet -
istuskella ihmisiä katselemassa.
Lasten kanssa kävelyllä käyminen -
tuo rauhaa, mitä ei ole ollut vuosiin.
Siena teki tunnelipotkun!
Kyllä me sen näimme!
Oletko edes pahoillasi?
-Äiti! -Haluatko ottaa takin pois päältäsi?
Isä, pelaathan sinäkin? Isä!
Isä!
-En ottanut sitä. Älä hermostu. -Tässä.
-Ei se tuo ollut. -Tässä.
-Voi että, tein kolme neljästä maalista. -Isä.
-Isä, sinähän pelaat. Eikö? -Nytkö minä pelaan?
Siellä!
Pallo osui sinua melkein taas kasvoihin, Siena.
-Lähellä. Haluatko jäätelöä, Siena? -Siena myös.
Suklaa vai tutti-frutti?
Suklaa, kuten isä.
Katso, isä ottaa kalan kiinni.
Katso, isä ottaa...
Ei hän ole saanut mitään kiinni. -Kyllä olen, katso.
Katso!
Hurraa!
Näitkö?
Katso, Siena.
Aika iso. -Vau.
Kiitos.
Katso, millainen kala!
Näitkö sen? -Iskä!
Saiko äiti hain?
Ei, hait ovat painavia.
Odota täällä äidin kanssa.
Yksi, kaksi, kolme.
Pysähdy. Autoja menee ohi.
Sinä kesänä kun tapasimme,
hän meni Barcelonan kanssa kiertueelle Japaniin.
Kun hän tuli takasin, hän sanoi: "Toin sinulle tuliaisen.
Voidaanko tavata, niin annan sen sinulle?"
Tapasin Annan -
juhannuksena 2007.
Minun oli tarkoitus mennä Mataróon Jordi Mesallesin kanssa.
Menimme rannalle ottamaan muutaman.
Siitä menimme rantabaariin.
Hän oli töissä tarjoilijana.
Sisään päästyämme, hän kysyi:
"Huomasitko brunetin baarissa?"
Ihastuin häneen ensisilmäyksellä.
Tuumin: "Kuules, Andrés, tulimme juuri sisälle -
ja en ole vielä ehtinyt katsoa ympärilleni."
Hän oli siellä aikansa,
kärsivällisesti tilaisuuttaan odottaen.
Täytyy olla kärsivällinen.
Seuraavana päivänä hän sanoi: "Haluan sen tytön puhelinumeron."
Hän oli vähän tylsä.
Kun Andrés saa jotakin päähänsä,
hän toteuttaa sen.
Lopulta hän sai numeron.
En halua tietää, miten hän sen hankki.
Hän häiriköi soittamalla minulle joka päivä.
En päässyt hänestä eroon.
Hän jaaritteli puolitoista tuntia -
miettien, jos hän lähettäisi viestin,
vastaisiko tyttö siihen.
Hän ei tiennyt mitä tehdä.
Andrés teki pieniä asioita Annan puolesta.
Sitten he tapasivat sattumalta,
kun Andrés palasi Aasian kiertueelta.
Japanissa, kaikilla lentoasemilla -
ANA on yritys tai brändi, jota näkee eniten.
Se muistutti minua hänestä.
Tapasimme asuinpaikkani Matarón lähellä huoltoasemalla,
ja muistan, että hän oli kaksi tuntia jumissa ruuhkassa.
Olin jumissa ohitustiellä ja -
lähettelin viestejä: "Odota, olen tulossa."
Vietimme hetken yhdessä ja annoin hänelle tuliaiseni.
Hän antoi minulle lentokoneen, jossa luki ANA.
Sellaisia lahjoja annetaan, kun on rakastunut.
Kun sain lahjan ja luin kirjeen,
rakastuin häneen sillä hetkellä.
Sanoin sisarelleni: "Marta, taidan olla rakastunut."
Rakastuin häneen ensi silmäyksellä, hän minuun pikku hiljaa.
Samana iltana, kun hän tapasi vaimonsa,
me tapasimme muutamaa tuntia aiemmin ja -
tiedän, että hetki oli hänelle tärkeä.
Varovasti.
-Oho, mikä potku. -Tulehan tänne.
-Torumme veljeäsi. -Pistä lenkkarit jalkaan, nuori mies.
-Tuhma! -Kuka on tuhma?
-Pao. -Miksi? Mitä hän teki?
Pao löi minua pallolla. Kovaa.
Kovaa? Ei hän tarkoittanut.
Voi poloinen.
Pyysikö hän anteeksi?
-Ei? -Ei.
Voi sentään. Oletko pyytänyt anteeksi siskoltasi?
Hurjaa potkuasi.
Anteeksi.
Huomaatko? Hän pyysi anteeksi.
Ahaa, selkähierontaa.
-Mitä hän teki sinulle? -Hieroi selkääni.
-Saitko selkähieronnan? -Kyllä.
ILMOITUS HUHTIKUUN 9. PÄIVÄ 2018
Pelasimme Ludoa ystäviemme kanssa,
ja hän lähetti viestin pyytäen huoneeseensa.
Hänen pitäisi puhua kanssani.
Hän kirjoitti: "Voitko tulla huoneeseeni heti?"
Hänen ajatuksensa ja tunteensa -
siinä tilanteessa olivat varmasti monenlaiset.
Hän tuli Leon ja minun luokseni -
kertomaan päätöksestään.
Andrés odotti huoneessaan ja pyysi istumaan.
Hän kertoi, että oli päättänyt lähteä.
Tämän lehdistötilaisuuden tarkoitus on julkistaa -
päätökseni siitä,
että tämä on viimeinen kauteni.
En ollut koskaan ajatellut hänen lähtevän Barcelonasta.
Puhuin hänelle siitä aina.
Hän heitti sen aina takaisin: "Et luottanut minuun,
sanoit, että en lähtisi koskaan."
Vaikeaa.
Joukkuekavereilleni ja ihmisille, joiden kanssa olen ollut päivittäin -
tekemisissä vuosien ja tämän kauden ajan.
He ovat ihmisiä, jotka motivoivat minua kehittymään joka päivä.
Barçan voi kuvitella ilman Andrésia,
mutten voi kuvitella arkeani ilman ystävääni.
Meille tuli ikävä Andrésia heti,
vaikka meillä oli vielä yhteisiä viikkoja edessä.
Niistä tuli tietysti entistä tärkeämpiä.
Kun Xavi lähti,
ja tänä vuonna Andrés, ja pikku hiljaa -
meitä oli yhä vähemmän jäljellä.
Seuran mahtavalta ja tärkeältä kaudelta.
Kun tajusin, että pian jokainen meistä lopettaisi.
En voinut jäädä enää, koska en voinut antaa parastani.
Seuran ihmiset -
eivät osanneet edes kuvitella, että lähtisin.
Vähän niin kuin suhteissa...
Jos asioista ei puhuta oikeasti ajoissa,
tulee hetki, jolloin ei ole paluuta takaisin.
Yksinkertaista.
Hänen toiveensa oli lähteä silloin,
kun hän on vielä edustuksen pelaaja ja-
kun hänellä on vielä annettavaa joukkueelle.
"Lähden pää pystyssä, kun joukkue vielä menestyy."
Hän on ankara itselleen,
ja haluaa antaa kaikkensa.
Hän huomasi, ettei enää kyennyt antamaan sataprosenttista suoritusta.
Se oli varmasti parasta.
On viimeinen suuri päivä -
-Andrés Iniestalle. -Tärkeä osa -
Barçaa on lähdössä.
Osa joukkueen historiaa.
Tämä on Barcelonan legenda.
Andrésin viimeisen pelin Barcelonan riveissä piti olla hyvä.
Hän teki pelistä omansa niin kuin oli kuvitellut.
Hän ei olisi voinut onnistua paremmin.
Suárez syöttää Iniestalle, kaksi vastaan yksi Messin kanssa,
Messi on alueella, Iniesta on vapaa.
Kapteeni näkee tilaisuutensa, laukaisee ja se on siellä!
Iniesta!
Voimme liittyä Barcelonan fanien lauluun,
se on kaikkien jalkapallofanien laulu,
joka kertoo tästä manchalaisesta.
Ihoni menee vieläkin kananlihalle, kun kuulen laulun.
Tuntui kuin olisin lentänyt...
Liukunut kentällä.
Kaikki meni kuten toivoin aloitusvihellyksestä lähtien.
Loppunäytös.
Jopa nykyisin, jos saan pelissä punaisen kortin,
tulee mieleen tuo jäähyväishetki.
Valehtelisin, jos sanoisin,
että se ei liikuttanut minua,
kun koko katsomo -
lauloi nimeäni ja Sevillan fanit -
seisoivat taputtamassa.
Se ei ole Wanda Metropolitanon ääni. Se on koko maailman jalkapallon ääni.
La Ligan voittaminen -
on huikaiseva tapa -
sanoa hyvästit seuralle, jossa on pelannut ikänsä.
Hän lähti Barçasta aivan omalla tavallaan.
Ensin hän lähtee ja katsoo minne seuraavaksi.
Andrésin toive on, että hän ei pelaisi Barçaa vastaan.
Se tarkoittaa muuttoa kauas.
Andrés, tämä päätös tarkoittanee, että muutat pois Euroopasta?
Ei siis isoja tai tunnettuja liigoja,
ja se taas tarkoittaa...
joko Yhdysvaltoja tai Aasiaa.
Paikka näytti olevan Kiina, kunnes Mikitani ilmaantui.
Mikitani San on Rakutenin perustaja ja puheenjohtaja.
Rakuten on FC Barcelonan pääsponsori,
ja Vissel Koben omistaja.
Mikitani rakastaa urheilua,
ja fanittaa Andrésiakin.
Hän näkee Andrésissa -
tulevaisuuden urheiluprojektiensa dynamon.
Mickey oli yksi niitä harvoja,
joka pystyi suostuttelemaan hänet Japaniin.
Hän selitti asian ja möi hänelle projektin,
että Andrés olisi brändi jalkapallon pelaamisen ohella.
Piti saada tapaaminen -
Andrésin kanssa nopeasti.
Ilmoitin lähteväni Barcelonaan seuraavana päivänä.
Lensin Barcelonaan.
Seuraavana päivänä -
tapasimme Andrésin ja hänen tiiminsä.
Eräs kollega teki -
videon, joka kuvasi Andrésin syvintä olemusta.
Se teki vaikutuksen.
Se vaikutti päätökseen.
Hän haluaa seuran -
kasvavan ja nostavan tasoaan.
Ja kaikki ne tavoitteet, joita hänellä on.
Minulle se olisi unelma,
ihanteellista olisi olla tekemässä -
näin mielenkiintoista projektia -
yhdessä hänen ja kasvavan seuran kanssa.
He vakuuttivat minut -
positiivisilla ideoillaan ja intohimollaan,
että lopulta halusin olla mukana projektissa.
Hänen ajattelutapansa on erilainen -
kuin japanilaisessa kulttuurissa -
ja japanilaisilla pelaajilla.
Joten on tärkeää,
että Andrés saa -
vaikuttaa asioihin.
Ei ainoastaan yhteen joukkueeseen, vaan koko jalkapalloyhteisöön.
Tai ehkä koko yhteiskuntaan Japanissa.
Tämä on iso askel.
Yhtä iso kuin aikanaan Albacetestä Barcelonaan.
-Skool! -Skool!
Onnittelut.
-Onnea. -Kiitos.
Olimme sairaalassa viikkokausia.
Hänen eteensä tehtiin -
aivan kaikki voitava,
mutta menetimme hänet seitsemän kuukauden jälkeen.
Ei sellaiseen voi valmistautua.
Olin vierellä, kun hän oli sairas.
Hän oli vierelläni, kun olin sairas.
Muistan ikuisesti sen hetken,
kun vanhempana joutuu -
ilmoittamaan,
että odottamanne lapsi -
on... kuollut.
Hän kesti kaiken, koko prosessin,
ja kaikki raskaat tunnit.
Noina kovina hetkinä, jotka meidän piti kestää,
Andrés oli kanssani ja puhui kanssani,
mutta myös kirjoitti -
minulle ihanan, tunteikkaan kirjeen.
Yritän muistaa sen joka päivä.
Asumme samassa korttelissa,
näemme toisiamme päivittäin, erityisesti lapset.
Lapset näkevät toisiaan päivittäin koulussa,
touhuavat yhdessä Andrésin luona, välillä meillä,
erityisesti Valeria ja Olaya ja Paolo Andrea ja Luca.
Heillä on paljon yhteistä -
ikänsä puolesta ja -
koska ovat yhdessä lähes joka päivä.
Lasteni lapsuus on aika erilainen kuin entisaikaan.
Se on aivan erilainen kuin omani oli kotikylässäni.
En tarvinnut isääni siihen, että menin ulos leikkimään.
Poikani ei kasva samalla tavalla kuin minä.
Yritän pitää huolen minuun juurrutettujen -
tärkeiden asioiden välittymisestä heille.
Juurrutan ne heihin.
Iniesta tekee maalin!
PUOLIAIKA 2 - MESTARIEN LIIGAN VÄLIERÄ TOUKOKUUN 5. PÄIVÄ 2009
Barcelona saapui Stamford Bridgelle huolestuneena.
Camp Noun 0-0-tasapelistä huolestuneena.
Se oli rankka matsi.
Se oli kova peli.
Erittäin kova, fyysinen peli.
Peli alkoi huonosti.
Ei yhtään vetoa kohti maalia 90 minuutissa.
Pahalainen.
Sattuma vei meidät finaaliin.
Essien täräytti maalin vasurillaan,
mikä oikeastaan kuvastaa koko peliä.
Ajattelin viimeiset 20 minuuttia,
että he pääsevät uutisiin tällä.
Ajattelin, että he saavat -
lisäaikaa sekunnin, kaksi, kolme ja -
muutama rangaistuskin taisi jäädä viheltämättä.
Olimme lannistuneita.
Olin järkyttynyt, mutta joukkuekaverini vielä enemmän,
koska he pelasivat raskaan pelin 10 pelaajalla.
Se tunne, kun peli on päättymässä,
ja aikaa ei ole jäljellä paljoakaan,
ja se saa tekemään kaikkensa. Kroppa tekee töitä.
Minut oli poistettu pelistä.
Muistan, että olin vaihtokopissa -
Manel Estiarten kanssa ja kauhuissani,
kuten lähes kaikki Barcelonan fanit.
Olin varma, että saisimme mahdollisuuden tasoittaa.
Sanoin Manelille:
"Mahdollisuus tasoittaa tulee vielä."
Se tapahtui minuutilla 92 tai jotakin,
kun Iniesta räjäytti potin.
Dani Alvesin poikittaissyöttö.
Me sanoimme: "Mene maalille!"
Eto'o saa pallon.
Ajattelin, että pidän palloa ja laukaisen.
Halusin pitää pallon hallussa, mutta kun menetin sen -
Essien menetti pallon ja se päätyi Messille.
Pallo tulee minulle ja melkein menetän sen...
Tietysti hän etsii vetopaikkaa,
mutta hänet pussitetaan, eikä tilaa ole.
-Kaatuu... -Pallo tulee sivusuunnasta minulle.
Viimeinen tilaisuus.
Pallo on vaikea ottaa vastaan, kun se tulee vastakierteellä.
Se on osa Iniestan arsenaalia.
Oikealla hetkellä -
hän liikkuu odottamattomalla,
pelin muuttavalla tavalla.
Eto'o saa pallon, Essien tavoittelee palloa saamatta sitä,
Messi syöttää Iniestalle.
Iniesta laukoo... Maali!
Hän tekee maalin, joka menee näin läheltä käsiä sisään.
Andrés pelasti meidät kaikki.
Karma antaa hyviä asioita hyville tyypeille.
Andrés onnistui maalinteossa.
Se oli meille kaikille käänteentekevä hetki.
Andrés Iniesta loisti juuri oikealla hetkellä.
Se tapahtui nopeasti.
Minua harmitti, että Pinto pääsi ohitseni.
Juoksimme kaikki kulmaan -
halaamaan toisiamme.
Koko joukkue kaatui kasaksi kulmaan,
riemuiten yhdessä fanien ja Andrésin kanssa.
Katsoin yhden viikon sitä.
Syöttää Messille, Messi Iniestalle, Iniesta laukoo, maali!
Helkkarin maagista!
Barça tekee maalin! Iniesta tekee maalin!
Se maali teki Andrésista pelaajan, joka hän on.
Sen lahjakkuuden, minkä kaikki näkevät,
ja mitä hän teki kentällä.
Olen varma, että Petr Čech ei koskaan unohda sitä.
Iniesta laukoi, minä heittäydyin,
mutta pallo meni sisään 18 millimetrin päästä kädestäni.
Kun hän sai syötön itselleen,
ajattelin, että hän pitää pallon hallussaan.
Kun näin vedon,
tiesin heti, että se olisi hankala pysäyttää.
Kun näin pallon lentoradan,
tiesin, että veto oli hyvä.
Hetken ajattelin, että pallo -
menisi ylös ja osuisi rimaan, mutta se meni sisään.
Aina kun Barcelona ja Chelsea kohtaavat,
maalia näytetään televisiossa muistutuksena.
Olen nähnyt sen kaksi tai kolme kertaa,
mutta joka kerta olen yhtä surullinen, kuin olisi vuosi 2009.
Tutkimus alkoi sairaalan käytävältä.
Eräs kollega sanoi minulle:
"Poikani kyselee, onko tämän tarran teksti totta."
Hän näytti tarraa ja siinä luki:
Yhdeksän kuukautta Barçan mahtavan -
toukokuun jälkeen syntyvyys Barcelonassa nousi 50 %.
Guardiolan mukaan -
se johtuu Iniestan tekemästä maalista.
Tutkimme syntyneiden lukumäärä. 11 000 lasta viiden vuoden aikana.
Syntyvyys oli muutoin tasaista,
paitsi helmikuussa 2010.
Yhdeksän kuukautta toukokuun kisoja myöhemmin -
syntyvyys oli noussut 16 prosenttia.
Olen iloinen, että olen voinut vaikuttaa niin tärkeään asiaan.
Kannustin häntä paljon. Halusin hänestä jalkapalloilijan.
En niin pitkälle kuin hän on päässyt, mutta että hän saisi pelata.
Silloin kylässä ei ollut jalkapallojoukkuetta.
Hän pelasi koulun pihalla.
Koulun kenttä oli asvalttia, maalit futsal-maalit ilman verkkoa.
Pelasin koulun jälkeen kuusi tuntia siellä,
kunnes vanhempani tulivat hakemaan.
Hänet piti noutaa syömään.
Hän söi ja palasi kentälle.
Vietimme päivät tehden mitä itse halusimme.
Minä vietin päiväni pallon kanssa.
Kun hän oli viisi- tai kuusivuotias,
hän oli 12- tai 14-vuotiaan tasolla jalkapallossa.
Päätin viedä hänet Albaceteen, koska Andrés oli selvästi -
ikäistensä tasolla, ainakin Albacetessä.
Hän tuli kartoitustilaisuuteen.
Hän teki kaksi maalia, avusti kahdessa tai kolmessa,
ja ryösti pallon neljästi.
Olen hämmästynyt hänen taidoistaan ja hänen pienestä koostaan.
Otin hänet kyytiin puolilta päivin.
Liikuntatunnit saatiin siirrettyä päivän viimeisiksi tunneiksi,
joten hän ei osallistunut niille ja me pääsimme ajoissa -
harjoituksiin Albacetessä.
Hän sai minut näyttämään huonolta, kun pyysin, että -
kuljettaisimme ja syöttäisimme taaksepäin,
ja tähtäisimme yläkulmaan.
Teimme viisi vetoa oikealta,
ja hän sai kaikki maaliin, hyvin läheltä yläkulmaa.
Sitten hän teki saman vasemmalta.
Sanoin hänelle: "Kerroinhan, että tämä on tosi vaikeaa."
"Selvä, pidän mielessä."
Harjoitukset päättyivät kello 14.30.
Kotona söin -
chorizo-voileivän tai tortilla-voileivän,
tai jotakin mehun kanssa.
Pyysin häntä usein tulemaan -
tekemään niin kylässä.
Mutta ei, siellä oli ihanteellinen paikka.
En tiedä, miksi sitä kutsutaan.
Jotkut kutsuvat museoksi, toiset parantolaksi.
Se oli minulle raskasta,
sillä minulla oli kasa erilaisia lehtiä, enkä tiennyt mitä tekisin niillä.
Tuntui ikävältä heittää ne menemään.
Yhtenä päivänä menin ulos ja näin pussin.
Toin sen sisälle,
ja testasin yhdellä lehdellä.
Se oli Deportivo tai Sport, ja se sopi täydellisesti.
Sain siitä ajatuksen, josta kaikki lähti.
Pussista, jonka löysin ulkoa.
Baari on edelleen olemassa,
ja äitini työskenteli siellä.
Kun en ollut pulassa, pelasimme siellä -
tuolien ja pöytien avulla erilaisia pelejä.
Jalkapallokenttä ei riittänyt hänelle,
ja hän pelasi pöytien ja tuolien välissä.
Elämäni muuttanut turnaus oli Brunete-turnaus.
Se oli ponnahduslauta sitä seuranneille asioille.
Hän voitti parhaan nuoren pelaajan palkinnon mestaruuskisoissa.
Nappasin hänet kainalooni pukuhuoneessa
ja sanoin: "Otetaan kuva, Andrés,
sillä tiemme eroavat,
ja sinä teet mahtavia juttuja."
Kaikki isot seurat, Barça, Madrid, Atlético,
ihmettelevät, mistä hän tuli.
Hän todella erottui muista, kun näin hänen pelaavan.
Nähtyäni seurojen määrän,
lähetin erään edustajamme, Hra Zaragozan -
pyytämään, että isä -
olisi yhteydessä minuun ja toisi pojan Barcelonaan.
Lupasin keskustella asiasta, mutta poika päättää, mitä tehdään.
Andrés sanoi, että ei ollut varma,
ja että hän halusi jäädä Albaceteen siksi vuodeksi.
Hän kuunteli myös isäänsä.
En tiedä. Se oli sellainen -
kerran elämässä mahdollisuus.
Mahdollisuus päästä eteenpäin.
Hän rohkaisi minua joka päivä vähän lisää.
Yhtenä päivänä hän oli yhtä mieltä, toisena toista.
Hän sanoi haluavansa lähteä, koska minä halusin sitä,
eikä halunnut tuottaa pettymystä.
"Haluan jäädä tänne,
mutta näen, kuinka paljon olet nähnyt vaivaa puolestani,
enkä voi ohittaa sitä,
että olet taistellut puolestani."
Kaikki vaiva maksoi itsensä takaisin.
Lähdin 12-vuotiaana.
Kävin läpi vaikeita aikoja.
En pysähtynyt koskaan. Menin koko ajan eteenpäin.
Sinnittelin ja yritin päästä vaikeuksien yli.
Olosuhteista, joista maksoin vuosia myöhemmin.
Lapsi matkusti 500 kilometriä päästäkseen harjoittelemaan.
Siinä on paljon kilometrejä.
Isän tekemät uhraukset.
Isien tekemät uhraukset.
Melkoista. Sinäkin tulit kaukaa.
Sinä kävit myös La Masíaa.
Ei minun tarvinnut 500 kilometriä matkustaa treenaamaan.
Meiltä oli 40 kilometriä Albaceteen.
Ei, lapsi on siitä innoissaan.
En osaa edes kuvitella, koska asuin kotona.
Isä vei minut harjoittelemaan,
mutta en koskaan ollut erossa vanhemmistani harjoitellakseni.
Sen täytyy olla rankkaa,
ja samalla mahtava kokemus -
elämää varten.
Traumaattisinta on olla -
erossa perheestään, kun on nuori,
ja on yksin kaikessa.
Täytyy vain mennä eteenpäin,
ja kasvaa aikuiseksi pakkotahdilla.
Ne asiat tulevat ajan kanssa.
-Isä, me menemme pukuhuoneeseen. -Tehdään se nopeasti, eikö?
Olet aloittamassa.
Nykyisin kohdellaan paremmin, mutta kun Andrés ja minä pelasimme...
-Niin? -ja jos olimme tuhmia,
arvaa, mitä meille tehtiin?
Vietiin pallo ja käskettiin juosta.
Juoksimme ympäri kenttää.
Voi ei! Miksi olitte tuhmia?
Niin kuin sinäkin joskus. Olimme tuhmia vain kerran.
Opimme kerrasta, kun jouduimme juoksemaan.
Taidatte olla viimeisiä tänään.
-Kannustamme teitä. -Ei se haittaa.
Tämä metodi on keino ymmärtää -
tai tulkita jalkapalloa lapsen näkökulmasta,
kunnes olet tietyllä tasolla.
Meistä olisi mukavaa, jos lapsistamme -
tulisi jalkapalloilijoita jonakin päivänä,
tai ainakin pääsisivät yrittämään ja nauttisivat siitä.
Katsomme lapsiamme rakkaudella,
heijastuksena itsestämme lapsina -
omien vanhempiemme kanssa.
Olin todella onnellinen ollessani isäni kanssa kaksin.
Yritän tehdä samoin Lucalle.
Kuka on se 500 kilometrin lapsi?
Hän ei taida olla nyt täällä.
Seitsemältäkö tämä loppuu?
Viisisataa kilometriä on neljä tuntia autossa.
Hän on tosi myöhään kotona.
Paluumatka on varmasti kamala.
Muu perhekin on mukana.
Seuraavana päivänä on koulua.
Se lapsi taitaa syödä illallista ja nukkuakin autossa.
Barçassa pelaaminen on Iniestan unelmien täyttymys.
Hän ei useinkaan myönnä,
että unelma alkoi tosi ikävästi.
Se alkoi painajaisella.
PISIN YÖ SYYSKUUN 17. PÄIVÄ 1996
Iniesta tuli Fuentealbillasta, kotikylästään,
kodistaan...
Hänen elinalueensa oli pieni.
Hän ei tarvinnut muuta. Se oli hänen maailmansa.
Sitten hänet vietiin Barcelonaan,
jossa hän vain pelaa jalkapalloa.
Hän oli aivan yksin La Masíassa.
Pääsimme La Masíaan.
Ajattelimme, että hänen ei tarvitsisi jäädä sinne yöksi.
Jonakin toisena päivänä sitten.
Mutta ei, Juan Faré ilmoitti, että hänen on -
yövyttävä La Masíassa.
Niinpä hän jäi sinne.
Me muut menimme hotelliin.
Niin se alkoi.
Se oli hämmästyttävää.
Kun lukitsin itseni huoneeseen -
jätettyäni Andrésin La Masíaan,
tajusin, että en voisi elää siellä.
Makasin maassa kuin 10-vuotias.
En voinut hengittää. En voinut tehdä mitään.
Kaikki oli mennyt.
Totuuden hetkellä isälläni oli rohkeutta.
Hänen isänsä sanoi hakevansa hänet pois,
koska hän kuolisi ilman poikaansa.
Jos he olisivat ehdottaneet paluuta sinä päivänä,
olisin ehkä lähtenyt.
Isäni on heikompi kuin äitini,
tai veljeni, joten äitini -
ansiosta jäin.
Luulen, että veljeni -
ei olisi päätynyt Barcelonaan -
ilman äitiämme.
En halua sanoa, mitä hän sanoi, mutta -
hän oli aivan oikeassa.
Sanoin, että pojalle pitää antaa mahdollisuus,
kun tänne on asti on päästy. Ei häntä takaisin viedä.
Kukaan ei tiedä, tuleeko hänestä pelaajaa,
mutta anna hänelle mahdollisuus. Jos ei tule,
haetaan sitten kotiin.
En tiedä miten minun olisi käynyt ilman äitiäni.
Ensimmäiset viikot olivat hänelle vaikeita.
Hän ikävöi perhettään,
tuttuja kotikylästä ja hän vihasi sitä.
La Masía oli todella kova paikka Iniestalle alkuun,
mutta jonkin ajan kuluttua -
hän tottui menoon.
Lähinnä jalkapallon ansiosta.
Kyllä hän itki, mutta ei ääneen.
Tuskin kukaan näki sitä tuskaa, minkä hän kävi läpi -
tullakseen jalkapalloilijaksi,
mutta myös täyttääkseen -
perheensä odotukset.
Luulen, että hänet on kasvatettu henkisen paineen avulla,
ja hänen keinonsa kapinoida oli ilmaista itseään pallolla.
Siksi hän on erilainen pelaaja,
hän tekee epätavallisia asioita pallolla.
Aloitimme harjoittelemalla ja lopetimme aina peliin.
Kun näin kuinka hän kehittyi,
ajattelin, etten tarvitse oppikirjaa,
hän on oppikirja.
Hän ilmensi La Masíaa paremmin kuin kukaan muu.
Se, että ihmisiä tuli -
Barcelonan tai Katalonian ulkopuolelta ja yrittivät pärjätä.
Heistä ei tule vain pelaajia, vaan myös ihmisiä.
Andrésissa on kaikki se.
Jos joku joskus päättää -
muuttaa La Masían nimeä,
siihen pitäisi lisätä "Andrés Iniesta" isoilla kirjaimilla.
Ensimmäisen päivän ja pelin jälkeen sana alkaa kiiriä.
Hän on erilainen. Iniesta on uudenlainen.
Kun olimme Barcelonan edustusjoukkueessa,
nostettuina välillä alemmasta sarjasta,
oli todella lähellä,
kyselimme yhteisiltä tutuilta jatkuvasti:
"Kuka on lupaava ja kenet nostetaan?
Kuka laitahyökkääjä tai keskushyökkääjä tulee kentälle?"
Yhtenä päivänä hän sanoi: "Kuka on vienyt minun paikkani?"
Tuumin hänelle, että hänen takanaan on kaveri nimeltä Xavi.
Hän on todella hyvä, mutta häntäkin parempi -
on kaveri nimeltä Iniesta.
Soitin Santiago Segurolalle,
ja sanoin, että näin juuri todella hyvän pelaajan.
Todella hyvän tulevan ammattilaisen.
Hän taisi sanoa:
"Olen nähnyt meitä paremman pelaajan."
Kysyin: "Paremman kuin kuka?"
"Parhaan pelaajan koskaan -
Barçan keskikentällä. Hän on parempi kuin Xavi tai minä."
Olin hämmentynyt: "Kenestä oikein puhut?"
Hän sanoi: "Hänen nimensä on Iniesta."
Hän sanoi: "Sinä viet paikkani",
ja jatkoi: "Mutta tuo poika vie sinun paikkasi."
Onneksi olin oikeassa vain ensimmäisestä asiasta.
He pelasivat yhdessä vuosikausia.
Guardiola oli idolini.
Arvostin häntä valtavasti.
Barcelona isännöi vuonna 1999 Nike Cupia.
He järjestivät Nike Cupin ja osallistuivat vieraina -
maailman parhaiden nuorten jalkapalloilijoiden otteluun.
Cup järjestettiin Camp Noulla.
Andrés Iniesta oli ensimmäistä kertaa Camp Noulla.
ENSIMMÄINEN NIKE CUP HEINÄKUUN, 22. PÄIVÄ 1999
Se oli iso tapahtuma ja oikeasti kiva,
sillä siellä oli isoja seuroja maailmalta,
ja se oli jännittävää.
Meillä oli todella hyvä joukkue.
Se oli esimakua siitä, mitä Andrésista tulisi.
Ratkaisija. Se taisi olla lisäajalla,
viimeisellä minuutilla, kun hän sai pallon,
ja jysäytti sen maalin yläkulmasta sisään.
Se oli kultainen maali.
He iloitsivat siitä.
Sitten Pep ojensi palkinnon.
Juuri kun Pep Guardiola ojensi palkintoa Andrés Iniestalle,
hän sanoi jotakin todella enteellistä.
Että muutaman vuoden päästä... -Jään eläkkeelle.
Hän katsoisi katsomosta.
Ja katsoisin häntä Barcelonan paidassa.
Kaikken merkittävin asia oli...
Olin hänen valmentajansa.
Halusin vain ja ainoastaan pelata Barçassa 12-vuotiaasta asti.
Camp Noun edessä oli yksi junioripelaaja.
Tuolloin harjoittelimme Camp Noun -
lähistöllä ja ajoin siitä ohitse.
Joku sanoi: "Hei, tuolla on yksi junioreista,
anna kyyti pojalle." Totta kai.
Minulla oli tuuria. Annoin kyydin -
yhdelle kaikkien aikojen parhaimmista jalkapalloilijoista.
Valmentajana näin,
että hän kykenisi pelaamaan edustuksessa.
Siksi annoin hänelle tilaisuuden.
Annoin hänen debytoida Mestarien liigassa.
Luotin häneen.
BARÇAN HISTORIAN PARAS PELAAJA 2008-2012
Hävisimme ensimmäisen pelin Numancialle 1-0.
Seuraavassa pelasimme tasapelin Racingin kanssa.
Jos emme voittaisi seuraavassa pelissä,
tilanne näyttäisi synkältä.
Valmennuksellamme -
ei oikein ollut kannatusta tuolloin,
ja alku oli rankka.
Muistan koputtaneeni hänen oveensa.
Hän tuli sisälle ja sanoi, että kaikki menisi hyvin.
Kaikki menisi hyvin, aloitamme hyvin,
pelaamme hyvin ja asiat järjestyvät.
Joukkue oli halukas.
Sitten lähdin.
En tiedä, sanoiko hän mitään, kiittikö tai jotakin,
mutta halusin kertoa hänelle,
että luotimme häneen ja kaikki sujuisi hyvin.
Yleensä valmentajat sanovat näin pelaajille.
Niin se menee. Hierarkiassa ylempänä oleva -
kertoo pelaajille, kuinka asiat sujuvat,
eivät pelaajat tai tässä tapauksessa Andrés.
Se tuli yllätyksenä. Totesimme, että -
jos kaverit luottavat meihin, tämä ei mene huonosti, emmekä jätä heitä.
Ilmapiiri oli niin hyvä ja positiivinen,
että kaikki sujuisi hyvin.
Voitimme seuraavan ottelun 61, muistaakseni Gijónia vastaan.
Meitä ei voinut pysäyttää.
Oli kuin olisimme pelanneet PlayStationilla.
Se oli huikaisevaa. Uran ja elämän kohokohta jokaiselle.
Emme olleet joukkue. Olimme perhe.
Yksi kaikkien, kaikki yhden puolesta.
Se oli niin monta vuotta.
Ilo sydämessäni
Olen erilaisessa elämänvaiheessa nyt.
Barcelonasta lähtö ja tänne tulo on -
antanut minulle paljon vapautta.
Barçassa pelaaminen ei ole vain jalkapallomatsi.
Se tarkoittaa kovaa painetta ja jännitystä.
Joka päivä täytyy harjoitella täydellisesti,
olla parhaimmillaan joka pelissä,
ja se on todella stressaavaa ja henkisesti raskasta.
Ilo sydämessäni
Nautin Barcelonassa pelaamista, mutta jokin pidätteli -
nauttimasta sataprosenttisesti.
Täällä ei ole sitä jotakin,
mikä näkyi Barçassa,
sen suuruus -
ja merkitys.
Se puuttuva osa antaa tilaa uusille asioille.
Olen huomannut sen täällä.
Se on ehkä suurin ero.
Stadion on lähellä,
samoin fanit,
joten tämä tuo nostetta alueelle.
Käyn aina katsomassa pelejä,
koska rakastan jalkapalloa.
Olen Japanissa ja tunnen oloni kotoisaksi,
koska ihmiset ovat mukavia minua kohtaan,
ja koska rakastan tätä. Siltä minusta tuntuu.
Olisin todella onnellinen,
jos vain hän näkisi.
Kuolisin jännityksestä.
Koti on siellä, missä -
kokee hyvää kohtelua,
ei siellä, missä on syntynyt.
Vuonna 2009 Stamford Bridgellä tuli maali,
Roomassa pelattiin finaalit, ja Iniesta masentui.
INIESTAN LOUKKAANTUMINEN, TAKAISKU
Stamford Bridgeä seurannut vuosi -
oli todella vaikea.
INIESTA PALJASTAA PAINAJAISENSA
BARÇA ITKEE INIESTAN VUOKSI
Päivät kuluvat ja huomaa,
että ei edisty, olo on huono,
ja ei ole kunnossa.
Kaikki näyttää synkältä.
Aloitin harjoittelun, mutta oloni ei ollut hyvä.
Vamma ei parane.
Joukkuekavereidensa tuella,
fysioterapialla ja muilla keinoilla.
Hän on erityinen.
Ylitettävänä oli -
monenlaisia esteitä.
Saimme järkyttäviä uutisia Jarquen kuolemasta eilen kello 22.
Jarque jutteli tyttöystävälleen puhelimessa,
kun hän menetti tajuntansa.
Tyttöystävä ilmoitti joukkuekavereille asiasta.
Se tuntui haavalta.
Se työnsi minut masennukseen takaisin,
ja olin aika alamaissa,
en voinut hyvin.
Kesä oli aluillaan.
Menimme Cecin kanssa muutamaksi päiväksi rantalomalle.
Menimme ulos syömään.
Kun istuuduimme pöytään katsoin häntä,
ja hän oli poissaoleva.
Se ei ole hänelle tyypillistä.
Tilasimme ruokaa, eikä hän vieläkään ollut läsnä.
Huomasin Annankin katselevan häntä.
Anna kysyi: "Oletko kunnossa, rakas?"
Ei hän ollut kunnossa.
"Ehkä minulla vatsavaivoja tai olen vain väsynyt."
Menimme lomalle puolisoni ja Annan kanssa.
Huomasin, että veljeni ei ollut kunnossa.
Hän oli outo. Ei halunnut ulos, eikä voinut hyvin.
Hän huolehti,
että meillä on kivaa, mutta hänellä ei ollut kivaa.
Yhtäkkiä sitä pysähtyy ja tajuaa, että jokin on vialla.
Hänen äitinsä tajusi, että hän ei ole kunnossa.
Hän sanoi: "Hän vaikuttaa oudolta. Hän ei syö ja haluaa vain nukkua."
Tajusin tilanteen sinä yönä,
kun me nukuimme alakerrassa,
ja hän tuli alas ja pyysi saada nukkua kanssamme.
Maailma luhistui päässäni.
25-vuotias poika tulee alas keskellä yötä,
ja pyytää nukkua vanhempiensa kanssa. Ei silloin kunnossa olla.
Hän sanoi: "Isä, en ole kunnossa."
Kysyin, mikä hänellä oli.
"En tiedä. Oloni ei ole hyvä."
Sain puhelun José Antoniolta.
Ajattelin, että puhelu on Andrésille. José Antonio kysyi,
oliko Andrés lähistöllä. Sanoin: "Ei. Hän on treeneissä."
"Et saa kertoa, että soitin. Haluan puhua kanssasi.
Tiedän, että Andrés luottaa sinuun.
Ei voi olla niin,
että Andrés huolehtii kaikkien -
muiden onnellisuudesta, ja ainoa onneton on hän itse."
Kuvittele, miten leukani loksahti,
kun kuulin, että kaverilla, jolla on kaikkea,
on onneton tällä hetkellä.
Ei ole tavatonta, että menestyksen jälkeen -
tuntuu tyhjältä ja onnettomalta.
Se on eräänlainen krapula.
Tila on verrattavissa synnytyksen jälkeiseen masennukseen.
Jotkut tilanteet ovat intensiivisiä.
Tilannetta edeltää pitkä valmistautuminen ja sen saavuttamista seuraa -
tyhjyyden tunne.
Aloitin hoidon.
Se oli vaikeaa alkuun.
Samaan aikaan otin yhteyttä Inmaan.
Aloitimme suhteen,
joka kesti päiviä, viikkoja, kuukausia.
Kaikki ymmärtävät masennuksen,
terveys-, työ- tai rahaongelmien kohdalla.
Tai jos läheinen on sairas,
on hyväksyttyä olla masentunut.
Aivan kuin masennus pitäisi oikeuttaa.
Anna ei jättänyt häntä tuolloin hetkeksikään.
Anna tuli joka ilta nukkumaan hänen luokseen.
Tärkeintä oli pysyä hänen rinnallaan,
koska hän kaipasi läheistensä tukea tuolloin.
Andrésin toipuminen oli tiimityötä.
Lääkärin, Andrésin, Annan,
äitinsä Marin ja isänsä José Antonion,
hänen sisarensa Maribelin, lankonsa Juanmin.
Kaikki kysyivät minulta,
mitä he voisivat tehdä, jotta Andrés toipuisi.
Me kaikki elimme hänelle, jotta hän voisi paremmin.
Jos hän illallisella ei voinut hyvin -
ja halusi poistua, hän lähti, eikä kukaan kysellyt mitään.
Menin kerran katsomaan häntä,
ja hän kävi treeneissä, palasi ja lysähti sänkyyn.
Hän makasi siinä tunnista toiseen.
Jossakin vaiheessa ajattelin, että tämän on loputtava.
Koska hän oli tärkein.
Hän näytti surullisemmalta kuin tullessaan.
Vuosi päättyi ja palasimme harjoituskaudelta.
Hän vaikutti surullisemmalta, mutta pelaajilla voi olla rankkaa -
kotona tai muutoin. Juttelin hänen kanssaan.
Mitä kuuluu, Andrés? Näytät surulliselta. "Ei, olen kunnossa."
En tietenkään tiennyt.
Kerroin Guardiolan veljelle.
Sanoin, että Andrés ei ole kunnossa.
Hänen isänsä kertoi myös heille.
Pep Guardiola yritti auttaa hänet -
ylös kuopasta.
Hän sanoi Guardiolalle: "Minä lähden."
Pep sanoi: "Voit lähteä milloin vain."
Pep auttoi Andrésia paljon.
Hän oli todella tarkkaavainen.
Hän kannusti -
Andrésia tuolloin ja sitä hän tarvitsikin.
He ovat ihmisiä ja miljoonat ihmiset -
kohtaavat saman inhimillisen pulman.
Heidän täytyy ymmärtää, että olemme heitä varten.
En ole lääkäri, enkä osaa hoitaa masennusta.
Mutta seura oli tietysti heti tukena.
Kaikki seurat toimivat niin. Tukevat pelaajaa,
ja auttavat oikeanlaiseen hoitoon.
Pep sanoi: "Inma, olen ensimmäistä kertaa -
tällaisessa tilanteessa valmentajana.
En tiedä, mitä pitäisi tehdä.
Kerro meille, mitä me voimme -
tehdä auttaaksemme Andrésta."
Muistan hänen sanoneen,
että tärkein on nyt Andrés ihmisenä,
ei jalkapalloijana.
La Masíassa eläminen saa sulkeutumaan.
Henkilökohtaisissa asioissa -
tai niistä puhumisessa.
Sitä sulkeutuu ja pitää asiat itsellään.
Sitten yhtäkkiä päättää sanoa asian ääneen.
Hän kertoi, että hänestä tuntui -
kuin hän olisi unohtanut, miten jalkapalloa pelataan.
Ehkä Andrésin luonteen vuoksi -
emme tajunneet tilanteen vakavuutta.
Myöhemmin ymmärsin,
että olisimme voineet auttaa häntä enemmän,
jos olisimme tienneet enemmän.
Mutta sellainen hän on.
Hän ei pitänyt meteliä asiasta.
Andrés on pidättyväinen.
Jokainen puhuu asiasta eri tavalla.
Se oli hänen tyylinsä. Sitä täytyy kunnioittaa.
Totuus on, että se jatkui.
Kun asia selvisi meille, hän avautui lisää.
Andrés kertoi,
kuinka hän meni kerran elokuviin Annan kanssa.
Miten hirveää se oli. Menen kananlihalle vieläkin.
Pikku hiljaa hän hyväksyi,
että hänellä oli ongelma,
ja se oli ratkaistava -
psykologin avulla.
Pikku hiljaa hän toipui.
“Mutta palaanko ennalleni?"
Muistan sanoneeni Andrésille,
että hän ei ehkä palautuisi ennalleen, vaan olisi entistä parempi.
He auttoivat valtavasti minua olemaan oma itseni jälleen.
Ja olemaan parempi kuin itse olen.
Hän käsitti, että elämässä on muutakin -
kuin jalkapallon pelaaminen,
ja kaikkien miellyttäminen.
Hän oppi olemaan sinut itsensä kanssa.
Hän oppi tuntemaan itsensä paremmin,
ja nauttimaan pienistä asioista,
joita ei joskus huomaa, kun menee hyvin.
Hän ei koskaan jättänyt tapaamista väliin.
Hän ei peruuttanut tapaamisia tai myöhästynyt niiltä.
Hän saapui aina -
10 tai 15 minuuttia ennen tapaamisen alkua ja odotti vuoroaan.
Hän istui odotustilassa.
Hän ei halunnut menettää minuuttiakaan ja samalla valmistautui tapaamiseen.
Kun näimme hänet taas pukuhuoneessa,
ja kentällä kanssamme,
oli selvää, että Andrés voi paremmin.
Andrésin luonteesta kertoo paljon se, että hän kertoi julkisesti -
niinkin henkilökohtaisesta asiasta kuin masennus.
Hän on rohkea ja antelias.
En halua vaikuttaa siltä,
että minä, Andrés Iniesta, jalkapalloilija -
ja kuuluisuus kerron ihmisille,
miten masennuksesta ja ahdistuksesta parannutaan -
tai jotakin.
Olenko kuuluisa?
Totta kai, mutta jotkut ihmiset -
ovat kertoneet, että sen jälkeen kun minä kerroin asiasta,
monet muutkin ovat avautuneet asiasta.
Tai ihmiset ovat menneet terapiaan,
koska ovat kuulleet minun puhuvan -
terapiasta ja sen on rohkaissut heitä.
Se on hienoa ja olen iloinen,
mutta olen aina yrittänyt olla tavallinen ihminen -
siinä erityisessä maailmassa, jossa elän.
Antakaa Romeolle joku hänen leluistaan.
Ei tätä. Se on minun.
No niin, kaadetaan se sinne. Hyvin pesty.
Katso!
-Hienosti. -Se on tämä.
-Minä itse! -Sinä itse.
Niin?
Kenkäsi. Neiti...
Tarvitsetko apua, neitiseni?
Voitko laittaa tämän?
-Mennäänpä sitten. -Lähdetään kouluun.
Yritämme nauttia täysillä ajasta heidän kanssaan.
Meistä on ihanaa olla heidän kanssaan joka tapauksessa.
Teemme ja hoidamme kaiken yhdessä.
Yritämme opettaa -
tai siirtää lapsillemme -
asioiden arvostamista,
vanhempien mielipiteen kunnioittamista,
sellaisten tilanteiden huomioista,
joita ei lapsena ymmärrä tai huomaa.
Mennään.
AINA KANSSAMME ETELÄ-AFRIKKA, HEINÄKUUN 11. PÄIVÄ 2010
Kesäkuussa Andrés sanoi:
"Sunnuntaina tai lauantaina -
haluaisin sinun olevan finaalissa."
Minä puolestani sanoin, että liput ovat liian kalliit.
Mahdoton homma lyhyen ajan vuoksi.
Andrés vaati, että tulen.
"Siitä tulee historiallista. Voitamme maailmanmestaruuden."
Ajattelin, että en näkisi peliä. En pääsisi koneeseen.
En voi nousta koneeseen, koska pelkään lentämistä.
Kysyin Josélta, haluaisiko hän lähteä autolla maailmanmestaruuskisoihin.
Kuulostaa hullulta.
Matka sinne veisi 21 päivää,
ja saman verran takaisin.
Käsitin, että se oli mahdotonta.
Kaikki reitit kulkivat jonkin sota-alueen lävitse.
Albertista voi uskoa mitä tahansa.
Iniestan maailmanmestaruuskisojen maalin tarina alkoi -
kolme tuntia ennen alkupotkua.
Ennen finaalia tapahtuu monia asioita.
Pukukoppi oli aika iso.
Oli helppo tehdä töitä.
Katselin, pitäisikö Raúlia kannustaa tai -
haluaako Andrés tehdä hieman harjoitteita -
kunnostaan riippuen,
ja sitten hän sanoi:
"Hei Hugo, voitko tehdä minulle T-paidan,
jossa lukee Dani Jarque?"
Se vain tuli mieleeni,
ja saman tien...
pyysin sitä Hugolta.
Sanoin: "Ei hätää. Kun tulet lämmittelytreeneistä,
T-paita on odottamassa."
Nimeä kirjoittaessani tajusin,
kuinka suuri merkitys sillä olisi,
ja mitä se tarkoittaisi,
ja kaikki se, mitä tapahtui maalin jälkeen.
DANI JARQUE: AINA KANSSAMME
116. peliminuutti.
Rangaistukset vaikuttivat väistämättömiltä.
Finaaleissa kaikki ajattelevat enemmän rangaistuksia,
kuin voittoa.
Olen kaiketi ainoa pelaaja,
joka ei koskenutkaan palloon ennen Andrésin tekemää maalia.
Muistan, että hän teki sen kantapäällään.
Kuvittele, millainen Andrés on, kun pelaamme elämämme peliä -
ja hän tekee kantapääpotkulla maalin 116. minuutilla. Taivas.
Vain kantapäällä.
Sain pallon vasemmalla laidalla,
ja kun otin pallon haltuuni,
siirtääkseni sen paremmalle jalalleni,
näin Andrésin luikahtavan vapaaksi kauimmaisella tolpalla.
Yritin tehdä läpisyötön hänelle,
Van der Vaartin yli.
Syöttö jäi lyhyeksi ja Cesc onnistuu katkomaan.
Fàbregasin syöttö ei näytä menevän perille,
pallo menee Andrésille.
Se päätyi Andrés Iniestalle hyökkäysalueelle -
ja minä vain nautin tilanteesta.
Tuntui kuin maailma olisi pysähtynyt, kun pallo pomppasi.
Aivan kuin hidastetussa filmissä hän hallitsi palloa.
Se roikkui ilmassa muutama sekunnin.
Aika oli pysähtynyt.
Minä ja pallo.
En ollut tietoinen mistään muusta -
noina muutamina sekunteina,
kun kuljetin palloa ja laukaisin.
Olin kuin aikapoimussa.
Sellaiseen tarvitaan Andrésin rauhallisuutta.
Hänen rauhallisuutensa -
erottaa hänet muista.
Pallo nousee ja kun se nousee,
täytyy osua palloon oikealla tavalla. Muuten se voi mennä minne tahansa.
Osu miten haluat, mutta kunhan se menee sisään.
Olimme varpaillamme...
Ja hoimme maalia.
Meillä oli onnea, sillä pallo päätyi Harry Potterille.
Jälleen kerran: Andrés Iniesta.
Luulimme Navaksen tehneen maalin, hän syöttää, hän laukoo.
Kiljuimme Navasia.
Kaksi tyyppiä kääntyi ympäri sanoen: "Iniesta."
Kuvittele meidän seitsemän ilmeet, kun he sanoivat sen.
Me Iniesta-paidoissamme.
Maribel oli jännitynyt, eikä halunnut katsoa peliä.
Puolisoni oli jännittynyt.
Espanja maalin jälkeen käskin häntä rauhoittumaan.
Hän tuijotti minua kysyen:
"Etkö nähnyt kuka maalin teki?"
Sen jälkeen minua piti rauhoitella.
Hän teki maaliin ja me sekosimme. Karlitos otti minut syleilyynsä.
Se oli ilon hetki.
Katsoin peliä yksin Andrésin talon alakerrassa.
Isäni ei ole nähnyt -
tuollaisia suuria hetkiä livenä.
Mari meni seuran tiloihin katsomaan. Se oli tupaten täynnä.
Minä haluan katsoa pelit yksin.
Näin, että Espanja teki maalin, mutta en tekijää.
Kaikki huusivat: "Maali!"
Kaikki halailivat toisiaan.
"Se oli Andrés, se oli poika!" "Poikasi teki maalin!"
En voinut uskoa sitä.
Kuinka hän voi tämänkin maalin tehdä?
En oikeasti tiennyt, että Andrés teki maalin.
En edes tiennyt, että hän oli maalilla.
Kun näin kaikkien juhlivan,
menin yläkertaan, pistin musiikin soimaan ja tukin korvani.
Siten pystyin hallitsemaan jännitykseni viimeisen neljän minuutin ajan.
Viisi, kuusi minuuttia kului ja tuomari vihelsi pilliinsä.
Sitten kuulin ilotulituksen jysäyksiä,
ja päättelin, ettei rankkaripotkuja tarvittu.
Espanja voitti, eikö vain? Menin alakertaan.
Kiirehdin Andrésin talolle.
Sanoin: "Poika teki maalin!"
"Mitä tarkoitat, että poika teki maalin?" Kyllä!
Katsoin television uusinnasta, että hän se oli.
Sillä tavoin minä jalkapalloilen.
Se oli fantastinen hetki -
jalkapallolle ja sille, mitä se merkitsi.
Kaikki nuoret näkivät,
mekin olemme nykyaikainen maa.
Kykenemme pelaamaan voittavana joukkueena.
Niin monia vuosia ja pettymyksiä,
mutta ensimmäistä kertaa Espanja ei vain voittanut maailmanmestaruutta,
vaan voitimme parhaan pelaajamme tekemällä maalilla.
Stamford Bridgen maali ei yllättänyt minua.
Hän kantoi monien ihmisten uskoa, toivoa ja odotuksia -
Johannesburgissa.
Iniesta oli "valittu".
Kaikessa. Kun oli vaikeaa,
kaikki luottivat kansallisista pelaajista -
häneen.
Luulen, että pelaajatkin ajattelivat niin.
Tilinteon hetkellä pitäisi syöttää Iniestalle.
Andrés on onnekas saadessaan tehdä maaleja -
ratkaisevissa, ainutlaatuisissa tilanteissa.
Kaikki haluaisivat tehdä sellaisia maaleja kuin hän.
Hän teki uransa tärkeimmän maalin,
ja omisti sen ystävälleen.
Se kertoo hänestä kaiken.
Muistaminen oli merkityksellistä -
koko maallemme -
sellaisena tärkeänä hetkenä.
En ollut nähnyt, että hän oli maalannut paidan Danin muistoksi.
Emme nähneet sitä, mutta maalin jälkeen -
me kaikki näimme ja se oli upea ele.
He olivat hyviä ystäviä,
ja ele jäi ikuisesti historiaan.
Hän ei muistanut isäänsä, äitiänsä, tyttöystäväänsä tai Jeesusta.
Hän muisti tilannetta,
jossa hänen mielestään tuon henkilön olisi pitänyt olla mukana.
Se mitä jää jäljelle jalkapallosta -
menestyksen ja maalien jälkeen,
ovat ystävät.
Ystävyys, tunteet ja tunnelmat,
ja sen Andrés osoitti -
tehdessään maalillaan meistä maailmanmestareita.
Hän muisti ystäväänsä. Se on jalkapalloa.
Se ele on minulle tärkeämpi kuin itse maali.
Tärkeämpi kuin maailmanmestaruus tai mikään muu.
Se T-paita oli Cornellà-El Pratilla,
hänen stadionillaan...
hänen ihmisten keskellä ja se omistautuminen,
koska se kuvasti voittomaalia,
ja kuvastaa sitä, mistä olen ylpeä ihmisenä.
En muista ketään pelaajaa, jonka jäähyväiset olisivat olleet -
niin upeat koko jalkapallon historiassa.
Olin lähdössä Cornellàlta erään -
Barcelonan 51 voiton jälkeen.
Se oli tuskallinen tappio -
Espanyolin faneille, arkkivihollinen voitti,
mutta silti kaikki seisoivat taputtamassa Iniestalle.
Mielestäni se kuvastaa tunnetta kaikkialla Espanjassa.
Todella ylpeä.
Kun näkee Barcelonan pelaajan -
saavan hurjat aplodit kaikkialla.
Oli paikka sitten Madrid, Sevilla, Valencia,
hän saa -
kaikkialla valtavat aplodit.
Meidän pitäisi ottaa oppia hänestä.
Ei pelkästään pelaajien,
vaan myös kannattajien, ja kuinka he kohtelivat Andrésia.
Kuinka kohdellaan ihmisiä oikein, eikö?
Kuinka kohdella jalkapallon legendoja, erityisesti viime vuosina.
Andrés Iniestan kaltainen pelaaja -
saa ihmiset innostumaan jalkapallosta,
koska hän pelaa hyvin.
Vain hänen kaltaisensa lahjakkuus saa mahdollisuuden,
ja kunnian nauttia jopa muiden -
joukkueiden kannattajien ihailusta.
Jos hänelle hävisi, ei oikeastaan harmittanut,
sillä hän voitti tyylikkäästi.
Niin normaalisti ja helposti,
että oli vain reilua, että hän voitti.
Hänen olisi pitänyt voittaa pelit, koska hän ansaitsi sen.
Kun ura päättyy, kuten hänen uransa Barçassa päättyi:
kaikki katsojat seisoen hurraamassa,
täytyy olla aivan loistava ihminen.
Andrésin kaltaisia pelaajia ei ole varaa menettää.
Heillä voimme ikävystyttää lastenlapsiamme.
Silloin oli sellainen hurjan taitava pelaaja.
Pelaajat, jotka loistavat jo lapsena, ovat omaa luokkaansa.
Tämä lajin historiassa -
on ollut loistavia pelaajia, mutta harvoja sellaisia,
jotka eivät ole olleet pelkästään hyviä,
vaan myös tekevät ympärillään olevista hyviä.
Kun hänen on sanottava jotakin, mistä toinen ei pidä,
hän sanoo sen ja se on todella tärkeää.
Ystäviä tarvitaan eniten huonoina aikoina.
Istuin hänen viereensä kentän reunalla.
Hän sanoi minulle: "Sinä pärjäät kyllä."
Tavallinen ihminen, joka sinnittelee,
ja siksi hän on niin rakastettu.
Idolista voi olla tietty kuva,
ja sitten jutellessa hän onkin erilainen.
Pyrin kohtelemaan muita samoin kuin hän on kohdellut minua.
KIITOS, INIESTA
"Rakas Anna, minun on vaikea -
kertoa sanoin kaikkea,
mitä merkitset minulle puolisona, naisena,
ja lastemme äitinä.
Ensimmäiset treffit, matkat,
perheiden tapaamiset, "maanjäristyksemme" syntymä,
taianomainen hääpäivämme.
Katkerina aikoina kuitenkin olet -
osoittanut erityisyytesi, Anna.
Olet ainutlaatuinen.
Olet rohkea, sinulla on suuri sydän.
Kiitän sinua tinkimättömyydestäsi,
vahvuudestasi, kun saimme tietää menettäneemme lapsemme.
Kaikki eivät selviä sellaisista vaikeuksista, mutta sinä selvisit.
Se teki meistä parempia.
Siitä asti minusta on tuntunut, että meitä suojelee enkeli.
Mutta tämä on vasta alkua, parhaamme on aina vielä edessämme."
TAMMIKUUN 1. PÄIVÄ 2020
VISSEL KOBE, ANDRÉS KAPTEENINA, VOITTAA ENSIMMÄISEN MESTARUUDEN:
JAPANIN EMPEROR'S CUPIN
Mitä voin sanoa?
Tiedät, kuinka rakas minulle olet.
Älä ikinä muutu, olet mahtava tyyppi,
ja on ollut kunnia -
ja ilo tuntea sinut,
ja jakaa nuo hetket kanssasi.
Andrés, rakastan sinua. Olet rakas.
Seuraan sinua tarkasti.
Fanitan nykyisin Japanin liigaa vuoksesi.
Välillä joutuu valvomaan.
Haluaisin, että valmentaisit Barçaa, tai manageroisit Kamerunia.
Sitten voittaisimme takuulla MM-kisat.
On ollut mahtavaa, Andrés.
Saada pelata kanssasi,
ja puhua jalkapallosta kanssasi.
On ollut mahtavaa. Kiitos.
Maksaisin omista rahoistani sinulle,
koska sinun kanssasi voittaisimme MM-kisat.
Pidän sinusta ja rakastan sinua.
Se on ohi.
RAKUTEN TV:N TUOTANTO